08.07.25
22-ц/812/1316/25

Провадження №22-ц/812/1316/25 
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
       08 липня 2025 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №490/239/13 за апеляційною скаргою Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (м.Одеса) на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 05 червня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Одеса), 
у с т а н о в и в :
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Одеса) (далі – Відділ ДВС) під час здійснення виконавчого провадження № 50552693..
Скарга мотивована тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2013 року (справа № 490/239/2013-ц) стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 70283,50 грн. Рішення набрало законної сили 06 серпня 2013 року та на його видано виконавчий лист № 490/239/13 від 26 вересня 2013 року. У зв`язку з цим:
1) 05 листопада 2013 року ОСОБА_1 вперше звернулась до Центрального Відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - Відділ ДВС Миколаївського МУЮ) із заявою про відкриття виконавчого провадження та додала оригінал виконавчого листа № 490/239/13;
2) постановою старшого державного виконавця Іккес Н.О. Центрального відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 06 листопада 2013 року було відкрито виконавче провадження ВП № 40602026.
Але судове рішення, що прийняте іменем України, протягом тривалого часу Центральним Відділом ДВС у м. Миколаєві виконано не було, що змушувало Безвуляк Г.В. неодноразово звертатися до суду за захистом порушених прав. Зокрема, згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року (справа № 490/239/13-ц) скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі: визнана неправомірною бездіяльність Центрального Відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у зв`язку із невідновленням виконавчого провадження № 50552693 згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2022 року; визнана неправомірною бездіяльність Центрального Відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) за період з 24 квітня 2023 року до 18 березня 2024 року. Але постановою від 02 квітня 2025 року державний виконавець передав виконавче провадження № 50552693 до Першого Відділу ДВС у Баштанському районі Миколаївської області, мотивуючи це тим, що за боржником зареєстровано нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 , та нормами частини 4 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження». 
Заявниця вважає, що посилання державного виконавця на норми вказані норми закону є безпідставними та надуманими. Оскільки про майно за цією адросою виконавцям Центрального відділу ДВС у м. Миколаєві було відомо з 2017 року, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Тому посилання головного державного виконавця А. Лінник на те, що ним знайдено нерухоме майно боржника в м. Баштанка, яке можна реалізувати для виконання рішення суду, що є підставою для передачі виконавчого провадження до Першого Відділу ДВС у Баштанському районі Миколаївської області є незаконним.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати протиправними дії Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2013 р. згідно виконавчого листа №490/239/13-ц виданого судом 26 вересня 2013 р. щодо безпідставної передачі виконавчого провадження №50552693;
- скасувати постанову «Про передачу виконавчого провадження №50552693 від 02 квітня 2025 року Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язати відновити виконавче провадження №50552693.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2025 р. скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірними дії Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2013 р. згідно виконавчого листа №490/239/13-ц виданого судом 26 вересня 2013 р. щодо безпідставної передачі виконавчого провадження №50552693;
Скасовано постанову головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінник А.О «Про передачу виконавчого провадження №50552693» від 02 квітня 2025 р. Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та зобов`язати державного виконавця відновити виконавче провадження №50552693.
Ухвалу суд вмотивовував тим, що згідно витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження від 10 квітня 2025 року за боржником зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 . 24 липня 2017 року службою у справах дітей Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області державному виконавцю надано протокол від 12 липня 2017 року № 01-20/33, згідно з яким служба не надавала дозвіл на реалізацію вказаного нерухомого майна.
Між тим з матеріалів справи вбачається, що місце перебування боржника - Кредитної спілки «Флагман» є АДРЕСА_2 .
Суд вважав, що оскільки стягувач обрала орган державної виконавчої служби за місцем перебування боржника, державний виконавець безпідставно передав виконавче провадження №50552693 до Першого відділу державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса), що є підставою для задоволення скарги.
В апеляційній скарзі Відділ ДВС вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, а тому просить її скасувати та ухвалити нову про відмову в задоволенні скарги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 19 червня 2025 року за боржником КС «ФЛАГМАН» зареєстровано житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. З витягу з Автоматизованої системи виконавчого провадження від 10 квітня 2025 року вбачається, що 23 березня 2016 року головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області відкрив виконавче провадження №50552693 з примусового виконання виконавчого листа №490/239/13-ц, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 26 вересня 2013 р., за заявою стягувача ОСОБА_1 . Крім того з вказаного витягу вбачається, що за боржником зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 . 24 липня 2017 року службою у справах дітей Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області державному виконавцю надано протокол від 12 липня 2017 р. №01- 20/33, згідно з яким служба не надавала дозвіл на реалізацію вказаного нерухомого майна. Однак, при передачі матеріалів виконавчого провадження до Першого відділу державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м.Одеса) в матеріалах провадження відсутня свіжа інформація від Баштанської районної державної адміністрації Миколаївської області та і взагалі на момент передачі матеріалів виконавчого провадження діти могли вже бути повнолітніми особами або зареєстровані за іншою адресою.
В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.
Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи (шляхом направлення судових повідомлень засобами поштового та через підсистему Електронний суд), які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Ухвала суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
       Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 липня 2013 року позов ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Флагман» задоволено, стягнуто з Кредитної спілки «Флагман» на користь ОСОБА_1 70283,50 грн. (справа № 490/239/2013-ц). 
Рішення набрало законної сили 06 серпня 2013 року та на його виконання видано виконавчий лист № 490/239/13 від 26 вересня 2013 року, який перебував на примусовому виконанні у Центрального Відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - Відділ ДВС Миколаївського МУЮ). 
Вперше стягувачка 05 листопада 2013 року звернулась до Центрального Відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - Відділ ДВС Миколаївського МУЮ) із заявою про відкриття виконавчого провадження та додала оригінал виконавчого листа № 490/239/13;
Постановою старшого державного виконавця Іккес Н.О. Центрального відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 06 листопада 2013 року було відкрито виконавче провадження № 40602026.
На день звернення зі скаргою, яка розглядається, рішення суду не виконано, що змушувало Безвуляк Г.В. неодноразово звертатися до суду за захистом порушених прав. 
Зокрема, згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2025 року (справа № 490/239/13-ц) скаргу ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі: визнана неправомірною бездіяльність Центрального Відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): у зв`язку із невідновленням виконавчого провадження № 50552693 згідно ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2022 року; за період з 24 квітня 2023 року до 18 березня 2024 року. 
Постановою від 02 квітня 2025 року старший державний виконавець Лінник А.О. передав виконавче провадження № 50552693 до Першого Відділу ДВС у Баштанському районі Миколаївської області, мотивуючи це тим, що за боржником зареєстровано нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 , та нормами частини 4 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».
Вважаючи таку постанову незаконною, стягувачка ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до суду, який погодився з її аргументами та задовольнив скаргу.
Перевіряючи правильність такого висновку суду першої інстанції та оскаржуваної ухвали, колегія суддів виходить з таких міркувань.
       За приписами частини 1 статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
       Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
       Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40). 
У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1. 
Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (далі – Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
       Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
       Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.
       Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
       Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону).
       Відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
       Згідно із статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
       У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
       Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       У справі, яка переглядається, примусовому виконанню підлягає рішення суду про стягнення з боржника – юридичної особи на користь стягувача – ОСОБА_1 грошової суми.
       Згідно з частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1, 2, 5 статті 48 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця).
Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Згідно з частиною восьмою статті 48 Закону № 1404-VІІІ виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не менше одного разу на два тижні - щодо виявлення рахунків, електронних гаманців боржника, не менше одного разу на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
Особливості звернення стягнення на кошти та майно боржника - юридичної особи, фізичної особи – підприємця визначені статтею 52 Закону № 1404-VІІІ, відповідно до частин 1, 5 якого виконавець звертає стягнення на кошти/електронні гроші боржника - юридичної особи, що знаходяться у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки/електронні гаманці виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача.
У разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.
Частиною 1 статті 53 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.
       Згідно із частиною 1 статті 24 Закону № 1404-VІІІ виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
       У справі, яка переглядається, виконавчий лист про стягнення коштів на корить ОСОБА_1 з КС «Флагман», місце знаходження якої – м. Миколаїв, вул. Адмірала Макарова, 48/2), тривалий час перебував на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Тобто стягувачка обрала місце відкриття виконавчого провадження за місцезнаходження боржника – юридичної особи. 
       В силу частини 5 статті 24 Закону № 1404-VІІІ у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби. Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.
Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.
Згідно частини 4 статті 25 Закону № 1404-VІІІ передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
Такий порядок визначений у пункті 6 Розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, відповідно до якого виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі: якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби; відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби; утворення виконавчої групи при кількох органах державної виконавчої служби; якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби; ліквідації або реорганізації органу державної виконавчої служби; наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення.
У виконавчому провадженні № 50552693 державним виконавцем було встановлено, що боржник – КС «Флагман» є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Приймаючи оскаржувану ОСОБА_1 постанову про передачу виконавче провадження № 50552693 до Першого Відділу ДВС у Баштанському районі Миколаївської області, головний державний виконавець мотивував це тим, що за боржником зареєстровано нерухоме майно (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває на адміністративній території, на яку поширюються повноваження цього органу ДВС, та нормами частини 4 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів вважає оскаржувану постанову передчасною, оскільки в наявних у справі матеріалах відсутні докази, по-перше, що місцезнаходження боржника змінилося, по-друге, вчинення державним виконавцем передбачених частиною 5 статті 24 Закону № 1404-VІІІ дій щодо перевірки стану вказаного нерухомого майна на день прийняття ним рішення про передачу виконавчого провадження.
Так, відповідно до інформації про виконавче провадження № 50552693 (том 2, а.с. 114) станом на 2017 рік в цьому будинку проживало четверо неповнолітніх дітей і згідно протоколу від 12 липня 2017 року № 01-20/33, яка надана Службою у справах неповнолітніх, було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію цього нерухомого майна.
Натомість державним виконавцем не надано доказів перевірки до прийняття оскаржуваної постанови відомостей про наявність або відсутність факту проживання у належному боржнику житловому будинку неповнолітніх дітей, актуального на цей час звернення державного виконавця до органу опіки та піклування за згодою на відчуження майна у разі проживання в ньому дітей, оскарження у випадку ненадання такої згоди рішення відповідного органу, а отже і про наявність (відсутність) перешкод для його реалізації нерухомого майна в порядку виконання рішення суду у справі відсутні.
За такого не можна вважати доцільним передачу виконавчого провадження на виконання до іншого органу виконавчої служби за місцезнаходження нерухомого майна, власником якого є боржник, до виконання державним виконавцем зазначених вище дій. 
Суд першої інстанції, проаналізувавши наявні у справі докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про незаконність оскаржуваної постанови та задоволення скарги ОСОБА_1 , тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Зокрема, колегія суддів погоджується з аргументом заявника про те, що при передачі виконавчого провадження в його матеріалах відсутні актуальні відомості про проживання у будинку боржника неповнолітніх дітей, але, як зазначено вище, таке підтверджує передчасність передачу виконавчого провадження до іншого органу ДВС, оскільки державний виконавець, в провадження якого натепер перебуває виконавче провадження, має повноваження, зокрема шляхом надання доручень іншим органам державної виконавчої служби провести перевірки та отримати необхідні відомості.
Щодо розподілу судових витрат.
       Законом № 4056-IX від 31 жовтня 2024 року, який набрав чинності 14 листопада 2024 року, внесені зміни до статті 3 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, відповідно до яких частина друга статті 3 викладена в новій редакції, згідно якої судовий збір не справляється за подання апеляційної та касаційної скарг на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, або приватного виконавця під час виконання судового рішення.
       Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки на день ухвалення цієї постанови апеляційним судом учасники провадження не мають сплачувати судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (м.Одеса) залишити без задоволення, ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 05 червня 2025 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий                                                Т.М. Базовкіна 

Судді                                                        Л.М. Царюк 

                                                       Ж.М. Яворська 

________________________________________________
Повна постанова складена 09 липня 2025 року