Номер провадження: 22-ц/813/3007/25 
Справа № 521/4287/24
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В., 
за участю секретаря судового засідання - Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:
У березні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути із ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 40 000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що з 16.04.2016 року сторони перебувають у шлюбі, від цього шлюбу мають малолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На день звернення до суду із цим позовом, сторони проживають окремо, малолітня дитина сторін проживає разом із позивачкою, відповідач перебуває за кордоном, допомоги на утримання дитини не надає, водночас, є працездатним, має можливість забезпечувати своїй дитині належне щомісячне утримання, оскільки працює моряком на посаді електромеханіка з посадовим окладом 6 000 доларів США та інших утриманців не має. Позивачка ОСОБА_1 з дитиною є внутрішньо переміщеними особами з м. Херсона, винаймає житло у м. Одесі, дитина відвідує дитячий садок. Загальна сума витрат на дитину складає 70 000 грн щомясяця.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року вказаний вище позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 15 000 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 25 травня 2024 року та до досягнення дитиною повнолітнього віку, з проведенням індексації розміру аліментів відповідно до чинного законодавства. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Скаржник зауважує про позбавлення його можливості надати ґрунтовані заперечення проти наданих позивачкою доказів, долучених до відповіді на візив на позов, через не переведення таких в електрону форму. Також несвоєчасна публікація у ЄДРСР ухвали про повернення зустрічного позову, на переконання скаржника, позбавила його права на апеляційне оскарження такої.
Також відповідач зауважує про неналежність наданих позивачкою доказів того, що він працює моряком на посаді електромеханіка з посадовим окладом 6 000 доларів США, а також недоведеність позивачкою понесення нею витрат на утримання спільної дитини сторін 70 000 грн щомісячно. Скаржник звертає увагу що здійснені ОСОБА_1 витрати на придбання продуктів харчування,оренду квартири та комунальні платежі, понесені нею не тільки в інтересах дитини, а і на власну користь.
Щодо витрат на освітні послуги, скаржник зауважує, що такі є надміру коштовними, при цьому при виборі навчального закладу, позивачка не враховувано його думку та можливість нести відповідні такі витрати.
Окремо ОСОБА_2 зауважує про перебування на його утриманні непрацездатної матері – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що вважає призвело до помилкового висновку суду про лише часткове задоволення її позову з підстав наведених в оскаржуваному рішенні, просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Також скаржниця зауважує про залишення поза увагою судом першої інстанції наданих нею доказів витрат на обстеження та лікування малолітньої доньки ОСОБА_3 , а також витрат на оренду квартири та комунальні послуги.
У судовому засіданні представник скаржниці ОСОБА_3 - адвокат Саплєва О.В. підтримала вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 , надала пояснення за доводами скарги, стосовно доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечила, просила залишити таку без задоволення.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивачки за доводами апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягуючи на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 15 000 грн, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції виходив з матеріального стану відповідача, розміру витрат, які несе позивачка на утримання дитини, з урахуванням того, що обов`язок утримувати дітей рівною мірою покладається як на матір, так і батька.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, зважаючи на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що з 16.04.2016 року по 05.09.2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 та малолітня донька сторін ОСОБА_5 є внутрішньо переміщеними особами з м. Херсона та проживають у м. Одесі, у квартирі, яку винаймає позивачка. 
Малолітня донька сторін ОСОБА_5 відвідує Центр раннього розвитку «Little Sailor».
Відповідач ОСОБА_2 , працездатний, працює моряком, отримує стабільний заробіток.
Відповідно до повідомлення Державної прикордонної служби України за вих. № 19-40330/18/24-Вих від 08.06.2024 року, що20.02.2022 року ОСОБА_2 , перетнув державний кордон у напрямку виїзд. Інша інформація на день формування повідомлення у Базі даних відсутня.
Частинами 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9, 10ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
В силу ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Таким чином, статтями 180,181,184 СК України встановлено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та визначено способи утримання дітей, в тому числі і шляхом присудження аліментів. При цьому право вибору способу виконання батьками обов`язку утримувати дитину наділено батька, з яким проживає дитина.
Згідно з положеннями частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Відповідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
За положеннями ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , щодо перебування на його утриманні непрацездатної матері – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зважаючи на таке.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
З огляду на вказане вище та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на вказані обставини, зокрема, перебування на його утриманні непрацездатної матері, мав довести суду ці обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України, однак таких обставин суду позивачем не доведено. 
При цьому колегія суддів зауважує, що непрацездатність за вислугою років, не свідчить про потребування особою утримання, зокрема від позивача та фактичне його надання останнім. 
Стосовно посилань скаржника ОСОБА_2 , про те, що позивачкою не доведено належними доказами те, що він працює моряком за контактом, апеляційний суд зауважує, що відповідачем ці обставини не заперечуються, а зазначаючи про відсутність перекладу наданих позивачкою договору на зайнятість моряка від 22.11.2022 року, ОСОБА_2 при цьому не заперечує факту укладення ним такого.
Також у порушення вимог ст. ст. 17, 77-80 ЦПК України, ОСОБА_2 перебуваючи за межами України з 20.02.2022 року, не довів джерела власних доходів та їх розміру, обмежившись виключно посиланнями на недоведеність позивачкою його майнового стану.
Як безпідставні колегія суддів відхиляє і посилання ОСОБА_2 , в якості доводів скарги, на надмірності витрат на відвідування малолітньою ОСОБА_6 приватного Центр раннього розвитку, які позивачка із ним не погоджувала.
Так, апеляційний суд звертає увагу відповідача на долучені ним квитанції про оплату послуг вказаної вище установи, які підтверджують викладені останнім у відзиві на позов доводи про те, що ним добровільно сплачувались послуги Центр раннього розвитку «Little Sailor», який відвідує малолітня ОСОБА_5 , у період червень-серпень 2024 року, на загальну суму 30 055 грн.
Викладені обставини, колегія суддів вважає свідчать про суперечливість позицій відповідача щодо одноосібного вибору позивачкою навчальної установи для дитини, без його погодження. 
Відповідно до положень ч. ч. 2-3 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Апеляційний суд часткового погоджується із зауваженнями відповідача стосовно того, що позивачкою завищено розмір її витрат на утримання дитини, зокрема, на харчування, так ОСОБА_1 надані квитанцій з закладів швидкого харчування та кафе; квитанцій які є нечитаємими та квитанції дату видачі яких встановити не можливо. Крім того, зважаючи на те, що малолітня ОСОБА_5 проживає разом із ОСОБА_1 , з наданих останньою доказів понесення витрат на оренду житла, оплату комунальних послуг та придбання продуктів харчування, неможливо відокремити ті, які були понесені виключно в інтересах дитини. 
Водночас, поза сумнівом є і те, що утримання дитини вимагає від того з батьків, з ким вона проживає понесення регулярних і невідворотних витрат на забезпечення базових матеріальних умов для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, навчального приладдя, іграшок, спожитих дитиною комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін.
Отже, апеляційний суд ставиться критично, як до зауважень скаржника ОСОБА_2 про доцільність стягнення з нього аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку - 2 563 грн (станом на 2024 рік) і не більше, так і до тверджень скаржниці ОСОБА_1 про необхідність, з урахуванням наданих нею доказів, стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі 40 000 грн щомісяця. 
За таких встановлених у справі обставин та виходячи із закріплених ч. 9 ст. 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, апеляційний суд вважає, що аліменти в розмірі 15 000 грн, щомісячно, не є завищеним в сучасних умовах проживання, та є співрозмірними матеріальному становищу відповідача, який є працездатною особою, та зобов`язаний утримувати свою малолітню дитину, надаючи їй необхідну матеріальну допомогу для її гармонійного фізичного, розумового та духовного розвитку та забезпечити належний життєвий рівень дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відхиляє колегія суддів і посилання ОСОБА_2 на несвоєчасне отримання ним ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2024 року про повернення зустрічного позову, що позбавило його права на апеляційне оскарження такої, оскільки, вказане судове рішення не є предметом апеляційного перегляду.
Інші доводи апеляційних скарг за своїм змістом та суттю загалом зводяться до доводів сторін, наведених у суді першої інстанції, суб`єктивного тлумачення скаржниками норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції, без посилення на обставини, що не були враховані судом.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний утримувати малолітню доньку до досягнення нею повноліття, оскільки він є працездатною особою, отримує стабільний заробіток, інших утриманців не має, а малолітня дочка сторін має пріоритетне право забезпечення з метою її належного та гармонійного розвитку, а тому оскаржуване рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 15000 грн, щомісяця, і до її повноліття є справедливим та не суперечить засадам законності.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, з мотивів наведених у апеляційних скаргах.
Порушень судом норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, чи стали підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом не встановлено.
Отже доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скаргах.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367,374,375 ,382-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                         О.Ю. Карташов

       В.В. Кострицький