ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5871/24  Номер провадження 22-ц/814/1829/25	Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника відповідача ДК ЖЕП «Будівельник» - адвоката Плеханова І.О., представника відповідача Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради – Мельніченко І.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник»
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 січня 2025 року, постановлене суддею Чувановою А.М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 до Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник», Управління майном комунальної власності міста Полтави Полтавської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради, про визнання права користування квартирою, 

в с т а н о в и в:
30.08.2024 позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , звернулися із указаним позовом в Київський районний суд м.Полтави. 
В обґрунтування підстав позову зазначили, що влітку 1988 року квартира АДРЕСА_1 виділена на склад сім`ї три особи, а саме: ОСОБА_1 , його дружина - ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6 , яка разом із батьками та братом була прописана за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначають, що на даний час в архівах виконавчого комітету Полтавської міської ради не зберіглося відповідне рішення щодо правомірності їх, позивачів, заселення у квартиру, а у КП «ЖЕО №2» не зберігся ордер на заселення у квартиру, про що видано відповідні довідки. 
Разом із цим особовий рахунок на квартиру оформлений на ім`я ОСОБА_1 . Тоді як сама квартира не перебуває у комунальній власності, оскільки ЖЕП «Будівельник» не передає місту майно, у тому числі спірну квартиру, визначене ухвалою Господарського суду Полтавської області.
Повідомляють, що наразі у спірній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 . Вони є споживачами комунальних послуг та утримують квартиру у належному житловому та технічному стані. 
На даний час квартира не приватизована, право власності на неї у реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. Позивачі мають намір приватизувати спірну квартиру, але відсутність документів, які б підтверджували право проживання і користування такою нерухомістю, зокрема, відсутність ордеру на житло, унеможливлює реалізацію належного їм права. 
Із підстав викладеного, з метою захисту порушеного права, просять суд визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 : за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – із 21.06.1988; за ОСОБА_3 – із 04.08.2003; за ОСОБА_4 – із 25.10.2004; за ОСОБА_5 - із 11.04.2017. 
Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 04.09.2024 справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 до Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник», Управління майном комунальної власності міста Полтави Полтавської міської ради про визнання права користування квартирою – передано на розгляд Октябрського районного суду м.Полтави за підсудністю./а.с.28 т.1/
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 26.09.2024 відкрито провадження у вказаній справ./а.с.43 т.1/
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.01.2025 позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування квартирою АДРЕСА_1 з 21.06.1988.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право користування квартирою АДРЕСА_1 з 21.06.1988.
Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право користування квартирою АДРЕСА_1 з 04.08.2003.
Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування квартирою АДРЕСА_1 з 25.10.2004.
Визнано за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право користування квартирою АДРЕСА_1 з 11.04.2017.
У задоволенні позову до відповідача Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради – відмовлено.
Рішення районного суду в частині задоволених вимог до ДК ЖЕП «Будівельник» вмотивовано тим, що позивачами підтверджено належними доказами, зокрема, відомостями про прописку (реєстрацію), правомірність їх вселення у спірну квартиру. Тоді як питання належного зберігання первинних документів на вселення, у тому числі ордеру, покладаються на адміністрацію, на порядок зберігання таких документів мешканці квартир ніяким чином впливати не можуть і від них не залежить добросовісність виконання власником (розпорядником) майна обов`язку по їх належному обліку та зберіганню.
       У задоволенні позовних вимог до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради відмовлено, оскільки гуртожиток по АДРЕСА_3 не переданий ліквідатором ДК ЖЕП «Будівельник» до комунальної власності Полтавської міської територіальної ради, а тому Управління не є належним відповідачем у спірних правовідносинах. 
Відповідач ДК ЖЕП «Будівельник» оскаржив рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить рішення скасувати й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд обмежився самим лише цитуванням обставин, викладених позивачами у позовній заяві. При цьому суд першої інстанції не вказав які саме дії чи заперечення відповідача, а також докази на їх підтвердження, щодо правомірності користування спірною квартирою були вчинені ДК ЖЕП «Будівельник» на порушення прав позивачів до звернення в суд із цим позовом.
Зазначає, що порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначений відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396. Тоді як матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували вчинення позивачами дій, передбачених пунктами 17, 18 цього Положення, які мали передувати зверненню в суд із цим позовом, а отже виключають підстави вважати наявність порушеного права позивачів діями чи бездіяльністю підприємства. 
Доводить, що звернення позивачів в суд із цим позовом задля подальшої реалізації права на приватизацію житла не відповідає належному та ефективному способу захисту та не ґрунтується на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. 
Детально цитуючи зміст статей 61, 62, 68, 127, 128, 130 ЖК УРСР та статті 11, 13, 14, 117, 810 ЦК України доводить, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку має відбуватися на законних підставах, зокрема, спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. 
Вважає, що право на проживання позивачів у спірній квартирі виникло не із житлових правовідносин, тобто з підстав, передбачених статтею 128 ЖК УРСР та не із цивільно-правової угоди, однією з яких є договір оренди (найму) жилого приміщення. Відтак, застосуванню підлягають положення статті 329 ЦК України, за якої позов про усунення порушень права підлягає задоволенню виключно у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 
Усупереч викладеному позивачами не надано доказів на підтвердження викладеного. Більш того, позивачі свідомо ухиляються від укладення договору найму житла, що підтверджується листом ДК ЖЕП «Будівельник» від 22.08.2024.
Вважає відсутнім предмет спору у цій справі, оскільки між сторонами відсутні неврегульовані питання, а тому на підставі статей 255 ч.1 п.2, 256 ЦПК України районний суд повинен був закрити провадження у справі.
Наголошує, що факт реєстрації особи не дає їй жодних прав щодо володіння і розпорядження нерухомим майном, де така особа зареєстрована, а лише підтверджує місцезнаходження особи. При цьому ДК ЖЕП «Будівельник» не володіє інформацією про підстави проведення державної реєстрації місця проживання позивачів у спірній квартирі. 
Вважає, що ордер на вселення повинен був зберігатися у позивачів і ДК ЖЕП "Будівельник" не може нести відповідальність за відсутність у неї такого ордеру. При цьому, звертає увагу на відсутність у матеріалах справи відомостей ні про дату, ні про номер та місце видачі, строк, на який поселено, установу, що його видала. Тоді як позивачі могли вселитися у спірну квартиру на підставі договору найму чи рішення про заселення, але матеріали справи не містять підтвердження підстав вселення.
Звертає увагу, що позивачі ввели суд в оману, вказавши, що рішення про заселення не зберіглося в архіві виконавчого комітету Полтавської міської ради, хоча зі змісту листа від 10.07.2024 №Ф04.1.1-11/9941-1049 убачається, що така інформація в архіві відсутня. Наведене, на думку відповідача, свідчить про те, що рішення про заселення позивачів взагалі не приймалося.
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.03.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду із повідомленням сторін, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 01.04.2025.
       08.04.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради на апеляційну скаргу. Зазначає, що управління не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, а тому просить у цій частині рішення районного суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване. 
У суді апеляційної інстанції представник відповідача ДК ЖЕП «Будівельник» - адвоката Плеханова І.О. доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. 
Представник відповідача Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради – Мельніченко І.С. підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. 
Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що з огляду на положення частин другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. 
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Із матеріалів справи убачається, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, викладеними у довідці 388588240 від 27.07.2024, право власності на квартиру АДРЕСА_1 – не зареєстровано./а.с.8 т.1/
10.07.2024 виконавчий комітет Полтавської міської ради листом №Ф04.1.1-11/9941-1049 повідомив ОСОБА_7 , що в рішеннях виконавчого комітету Полтавсьткої міської ради народних депутатів за 1988 рік інформація про заселення у квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 – відсутня./а.с.9 т.1/
31.07.2024 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися із заявою до ліквідатора ДК ЖЕП «Будівельник» Пічугіна І.В., у якій просили, з метою реалізації права на приватизацію житла, вжити заходи, надавши до Полтавської міської ради всі документи та передати в порядку, визначеному законодавством України до комунальної власності міста Полтави неприватизовані та невикуплені квартири у будинку АДРЕСА_3 ./а.с.4-5 т.1/
22.08.2024 ДК ЖЕП «Будівельник» надав позивачам відповідь на їх звернення, де, серед іншого, повідомив, що згідно з обліковими даними ДК ЖЕП «Будівельник» ордер або рішення про заселення ОСОБА_1 та членів його сім`ї на квартиру АДРЕСА_1 , не видавались, а тому надати їх копії є неможливим. При цьому реєстрація місця проживання ОСОБА_1 та членів його родини є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження осіб і ніяким чином не може вплинути на володіння та розпорядження нерухомістю, господарське відання на яку належить ДК ЖЕП «Будівельник».
Також зазначено, що з часу вселення до квартири АДРЕСА_1 договорів між ДК ЖЕП «Будівельник» та ОСОБА_1 і повнолітніми членами його родини не укладалися, відповідно спірні правовідносини виникли не з договору найму (оренди) житлового приміщення.
В цьому контексті існує необхідність щомісячної сплати орендної плати, яка є складовою користування житловим приміщенням. Для обрахунку розміру збережених ОСОБА_1 та повнолітніми членами його родини коштів від безпідставно набутого майна в період із 01.08.2021 по 31.07.2024, який підлягає відшкодуванню х боку заявників, використано статистичні дані щодо середнього розміру орендної плати в Полтавській області. Запропоновано: укласти з ДК ЖЕП «Будівельник» строковий договір найму (оренди) квартири; відшкодувати ДК ЖЕП «Будівельник» збережені кошти від безпідставно набутого майна./а.с.6-7 т.1/
Згідно із довідкою №1560, виданою КП «Житлово-експлуатаційна організація №2» в квартирі, загальною площею 53 кв.м, житловою площею 29,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 21.06.1988 – квартиронаймач; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 21.06.1988 – дружина; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 04.08.2003 - – син; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.10.2004 – дочка; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 11.04.2017 – онук./а.с.11 т.1/
Судом першої інстанції також установлено, що позивачі постійно проживають та зареєстровані в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується паспортами громадян на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , з відмітками про їх зареєстроване місце проживання./а.с.16-24 т.1/.
При постановленні рішення в частині задоволення позову до ДК ЖЕП «Будівельник», районний суд виходив із того, що останнім не спростовано доводи позивачів про те, що влітку 1988 року квартира АДРЕСА_1 була виділена на склад сім?ї з трьох осіб по місцю роботи голови родини ОСОБА_1 (для ОСОБА_1 , дружини ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в подальшому народилась донька - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за цією ж адресою була прописана).
Прийнявши до уваги дані обставини, районний суд констатував, що наявність прописки (реєстрації) позивачів у квартирі з часу їх вселення у 1988 році, 2003 році, 2004 році, 2017 році - підтверджує факт їх правомірного вселення, в іншому випадку така б реєстрація була б неможлива та слугувала б підставою для її оспорювання адміністрацією підприємства в передбаченому законом порядку.
Твердження відповідача про те, що на підприємстві відсутні на даний час документи, в тому числі і ордер, який слугував єдиною підставою для вселення позивачів, суд першої інстанції визнав таким, що не можуть розцінюватися як обставини, що виключають правомірність вселення останніх в квартиру. Оскільки у даному випадку питання належного зберігання первинних документів на вселення, в тому числі і ордеру, покладаються на адміністрацію, на порядок зберігання таких документів мешканці квартир ніяким чином впливати не можуть і від них не залежить добросовісність виконання власником (розпорядником) майна обов`язку по їх належному обліку та зберіганню.
Із підстав викладеного, за відсутності будь-яких доказів того, що позивачі неправомірно вселились до квартири, суд визнав наявними підстави для визнання за ними права користування квартирою.
У задоволенні позовних вимог до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради відмовлено, оскільки спірна квартира перебуває у повному господарському віданні ДК ЖЕП «Будівельник» і будинок по АДРЕСА_3 не належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (постанова Верховного Суду від 19.02.2024 у справі №567/3/22).
У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, №15729/07, §37, ЄСПЛ, від 05.07.2012).
Наведені норми кореспондуються із положеннями статті 47 Конституції України, за змістом якої кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
При постановленні оскаржуваного рішення суд першої наведені норми права правильно застосував та дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивачів до ДК ЖЕП «Будівельник» про визнання за ними права користування житловим приміщенням –квартирою АДРЕСА_1 є законними, обґрунтованими, та такими що не порушують прав та інтересів інших осіб, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги, що при постановленні оскаржуваного рішення районний суд обмежився самим лише цитуванням обставин, викладених позивачами у позовній заяві, колегія суддів відхиляє, як такі, що зводяться до заперечень висновків суду першої інстанції.
При цьому відповідач фактично не спростував право позивачів на користування спірною квартирою, яка влітку 1988 року була виділена на склад сім?ї з трьох осіб по місцю роботи голови родини ОСОБА_1 . Жодних претензій та вимог стосовно виселення позивачів та звільнення площі, ДК ЖЕП «Будівельник» не пред`являє, тоді як позивачі мають достатній та тривалий зв`язок з певним місцем, тобто понад 30 років до моменту звернення з позовом до суду, користуються квартирою у гуртожитку, яка є їх «житлом» у розумінні положень Конвенції, що захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції.
Посилання відповідача у доводах апеляційної скарги на порушення порядку передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, що визначений відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою і питання дотримання процедури її приватизації судом не вирішується.
Із підстав викладеного, колегія суддів також відхиляє доводи відповідача, що звернення позивачів в суд із цим позовом задля подальшої реалізації права на приватизацію житла не відповідає належному та ефективному способу захисту та не ґрунтується на нормах Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенні про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. 
При цьому, апеляційний суд враховує, що тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. 
При зверненні в суд із позовом, позивачі, диспозитивно розпорядившись належними їм процесуальними правами, визначили спосіб захисту порушеного/оспорюваного права і підстав вважати його неефективним, у контексті спірних правовідносин, колегія суддів не вбачає, як і підстав для застосування положень статей 255 ч.1 п.2, 256 ЦПК України. 
Посилання відповідача на лист ДК ЖЕП «Будівельник» від 22.08.2024, як доказ ухилення позивачів від укладення договору найму житла, колегія суддів відхиляє, оскільки такий лист фіксує виключно намір підприємства, зокрема звернутися в суд із позовом у порядку статті 1212 ЦК України, а не відмову позивачів від укладення договору в цілому. У будь-якому випадку, укладення такого договору у 2024 році не створює юридичних наслідків за попередні роки. При цьому, сам зміст листа підтверджує факт знищення по закінченню терміну зберігання документів (облікова справа) по квартирі АДРЕСА_1 , що виключає можливість надання підприємством на вимогу позивачів копії ордеру або рішення про заселення квартири.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції в мотивах оскаржуваного рішення, у даному випадку питання належного зберігання первинних документів на вселення, в тому числі і ордеру, покладаються на адміністрацію, та на порядок зберігання таких документів мешканці квартир ніяким чином впливати не можуть і від них не залежить добросовісність виконання власником (розпорядником) майна обов`язку по їх належному обліку та зберіганню. Будь-яких доказів того, що позивачі неправомірно вселились до квартири відповідач по справі не надав.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм матеріального права, які були застосовані судом першої інстанції у відповідності до характеру спірних правовідносин. При цьому суд першої надав позовним вимогам належну інтерпретацію, а не обмежився їх буквальним тлумаченням. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Будівельник» - залишити без задоволення. 
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 січня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10.06.2025. 

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак