УХВАЛА                                                                    
 
25 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 456/252/22
провадження № 61-5110св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                   Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне підприємство «Приватна агрофірма «Батько і Син»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання повернути земельні ділянки
 
за касаційною скаргою Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько                         і Син» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року у складі судді Яніва Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду                         від 29 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р.,                        Савуляка Р. В.,
 
                                                                    ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договори оренди землі від 01 лютого 2019 року, укладені між нею та Приватним підприємством «Приватна агрофірма «Батько і Син» (далі - ПП «ПАФ «Батько і Син»), предметом яких є земельні ділянки площею 0,4327 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0309), площею 0,3209 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0985) та площею 0,2662 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0730), що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області; усунути перешкоди у користуванні належним їй майном шляхом зобов`язання відповідача повернути їй спірні земельні ділянки.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що їй на праві власності належать згадані земельні ділянки. Вказує, що на час звернення до суду ці земельні ділянки використовує відповідач, який заявляє, що між сторонами укладено договори оренди вказаних ділянок, і що згідно з актами приймання-передачі від 01 лютого 2019 року вона передала їх відповідачу. У договорах оренди землі та актах передачі її підписів немає. Оскільки вказаних договорів та актів вона не підписувала і її волевиявлення на укладення таких договорів не було, тому їх належить визнати недійсними. 
 
Посилалася на постанову Верховного Суду України від 16 червня 2002 року у справі № 145/2047/16-ц, згідно з якою ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод                                                  у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом звернення з позовом про повернення належних їй ділянок. У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 30 травня 2023 року позов задовольнив частково. Усунув ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належними їй на праві власності земельними ділянками площею 0,4327 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0309), площею 0,3209 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0985) та площею 0,2662 га (кадастровий номер 4625380800:06:000:0730) із цільовим призначенням  для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання ПП «ПАФ «Батько і Син» їх повернути. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що договорів оренди землі                                        від 01 лютого 2019 року б/н ОСОБА_1 не підписувала і, відповідно, її волевиявлення щодо укладення оспорюваних правочинів не було, істотних умов цих правочинів вона не погоджувала. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що вимоги позову в частині усунення перешкод у здійсненні права користування спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх повернути необхідно задовольнити, оскільки порушене право ОСОБА_2 як власника спірних земельних ділянок, підлягає захисту в обраний нею належний та ефективний спосіб, адже встановлено факт не підписання нею правочинів, відсутності її згоди на укладення оспорюваних правочинів та заперечення факту їх укладення, як                                       і виконання.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Львівський апеляційний суд постановою від 29 лютого 2024 року апеляційну скаргу ПП «ПАФ «Батько і Син» залишив без задоволення. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня 2023 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У серпні 2024 року ПП «ПАФ «Батько і Син» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 30 травня                             2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року                         й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позву відмовити в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, від 05 червня 2018 року                           у справі № 338/180/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 та постановах Верховного Суду від 07 серпня                  2018 у справі № 910/7981/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 19 лютого 2024 року у справі                     № 567/3/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 136/2517/18, від 06 березня                             2024 року у справі № 193/148/21, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19, від 12 травня 2020 року у справі                   № 911/991/19, від 14 липня 2021 року у справі № 911/1442/19, від 21 червня 2022 року у справі № 911/3276/20, від 05 липня 222 року у справі № 922/2469/21,                               від 16 вересня 2022 року у справі № 913/703/20, від 14 вересня 2023 року у справі       № 910/4725/22, від 05 травня 2023 року у справі № 920/659/22, від 30 січня 2024 року у справі № 916/542/18.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, встановивши факт неукладення оспорюваних договорів оренди, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування належними позивачці земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх повернути. Тобто суди задовольнили негаторний позов на підставі статей 16, 391 ЦК України у зв`язку з неукладеністю договору та відсутністю                                у відповідача права оренди на спірні земельні ділянки. Разом з цим належним способом захисту порушених прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
30 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок, а саме: площею 0,4327 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0309, площею 0,3209 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0985, та площею 0,2662 га, адастровий номер 4625380800:06:000:0730, розташованих на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
01 лютого 2019 року між ПП «ПАФ «Батько і Син» і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку площею 0,4327 га, кадастровий номер 4625380800:06:000:0309 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.
 
Вказана земельна ділянка на підставі акта приймання-передачі об`єкта оренди                                 від 01 лютого 2019 року була передана у користування ПП «ПАФ «Батько і Син».
 
01 лютого 2019 року між ПП «ПАФ «Батько і Син» і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку площею 0,3209 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0985, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.
 
Вказана земельна ділянка на підставі акта приймання-передачі об`єкта оренди                                 від 01 лютого 2019 року була передана у користування ПП «ПАФ «Батько і Син».
 
01 лютого 2019 року між ПП «ПАФ «Батько і Син» і ОСОБА_1 укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку площею 0,2662 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0730 з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області.
 
Вказана земельна ділянка на підставі акта приймання-передачі об`єкта оренди                                 від 01 лютого 2019 року була передана у користування ПП «ПАФ «Батько і Син».
 
Зазначені договори укладено строком на 15 років. Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок становить 5 192,40 грн, 3 850,80 грн, 3 194,40 грн відповідно (пункт 5 договорів). Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі                               12 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, в грошовій формі або в натуральній формі (продукцією, вирощеною орендарем). У випадку, якщо орендна плата вноситься у натуральній формі, ціна продукції встановлюється на рівні ціни, за якою орендар продає аналогічну продукцію третім особам (пункт 8 договорів). Орендна плата вноситься в такі строки: щороку до 30 грудня за весь рік оренди земельної ділянки (пункт 10 договорів).
 
Згідно з висновком судового експерта Рубець К. В. від 01 березня 2023 року                                 № 4422-Е., складеного за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цій справі, підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані після слів «підпис» та під текстом «Громадянин ОСОБА_1 » у згаданих договорах оренди землі від 01 лютого 2019 року та актах приймання-передачі об`єктів оренди (вказаних земельних ділянок) виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою/особами.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав                       у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
 
Частина друга статті 16 ЦК України визначає конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів, як то: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним;                          3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Найпоширенішими у судовій практиці є речово-правові способи захисту, передбачені главою 29 ЦК України, зокрема віндикаційний та негаторний позови.
 
Право на захист особа здійснює на свій розсуд (частина перша статті 20 ЦК України). При цьому суд відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України зобов`язаний захистити порушене право у спосіб, визначений законом.  
 
Водночас, надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність. Порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
 
Ефективність судового захисту має бути реальною, а не декларативною. Позивач, права якого порушені, має отримати бажаний результат завдяки рішенню суду та його резолютивної частини. Наприклад, майно має бути повернуто власнику,                             а правова підстава незаконної реєстрації права чи сама реєстрація - скасована.            
 
У цьому разі власник отримає як фізичне (тобто реальне) повернення майна, що дає можливість володіти та користуватись ним, так і можливість розпорядитись своєю власністю завдяки позбавленню відповідача правової підстави незаконного володіння.
 
У цій справі суди мають вирішити чи є обраний позивачем спосіб - повернення земельної ділянки власнику - належним та ефективним способом судового захисту.
 
Зокрема, під час вирішення цієї справи, суди на підставі висновку експертизи встановили, що підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані після слів «підпис» та під текстом «Громадянин ОСОБА_1 » у згаданих договорах оренди землі                              та актах приймання-передачі об`єктів оренди (земельних ділянок), виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою/особами. ПП «ПАФ «Батько і Син» використовує спірні земельні ділянки як орендар.
 
У зв`язку з цим суди попередніх інстанцій виходили з того, що договори оренди землі неукладені, а задоволення позовних вимог про усунення позивачці перешкод                            у користуванні належним їй майном шляхом зобов`язання відповідача повернути їй спірні земельні ділянки є ефективним способом захисту її порушених прав.
 
Усталена практика Великої Палати Верховного Суду 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі                             № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок.
 
Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду                       від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року                           у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що підпис                                      є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті,                             а правовідносини за ним не виникли. Суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
 
У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження                           № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, таких висновків.
«Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
Також позов не може містити вимогу, у якій ідеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це стверджує позивачка і достеменно встановили суди).
У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.
Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, реєстрація права власності на належне йому майно за іншою особою, чи зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами)».
 
Тобто у зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду фактично сформулювала висновок про те, що в разі встановлення неукладеності правочину позивач має право заявити вимоги, спрямовані на захист порушеного права, передбачені главою 29 ЦК України (речово-правові способи захисту, зокрема негаторний або віндикаційний позов).
 
Також слід наголосити, що судова практика, згідно із якою у випадку встановлення факту непідписання орендодавцем договору оренди землі констатується неукладеність такого правочину та ухвалюється рішення про усунення перешкод                    у користуванні належним орендодавцю майном шляхом зобов`язання орендаря повернути йому земельну ділянку та/або скасування відповідного речового права      у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є сталою і дотепер застосовується як Касаційним цивільним судом, так і Касаційним господарським судом у правовідносинах, які виникають з оренди землі.
 
При цьому ухвалення рішення про задоволення такого позову, яке, зокрема підлягає й примусовому виконанню, призводить до реального поновлення прав позивача.
 
Щодо необґрунтованої зміни судової практики 
 
У постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження                             № 14-49цс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. 
 
У цій постанові суд також роз`яснив, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
 
Слід наголосити, що за встановленими у справі № 513/879/19 обставинами (провадження № 14-49цс22) на момент звернення до суду з позовом земельна ділянка була у фактичному користуванні власника, а не орендаря, як це має місце за загальним правилом у подібних правовідносинах. Тобто у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішувала правове питання щодо належного способу захисту прав позивача за обставин, коли його право порушувалося лише реєстрацією відповідного речового права. Водночас не заявлялося та не оцінювалось на предмет належності (ефективності) вимог речово-правового характеру (негаторний, віндикаційний позов).
 
Незважаючи на це, у подальшому Об`єднана палата Касаційного цивільного суду                                   у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження                                             № 61-5252сво23), вирішуючи спір про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки, із посиланням на наведену вище Постанову Великої Палати від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), зазначила таке: 
«За встановлених обставин недоведеності орендарем законності підстав користування належною позивачу земельною ділянкою, чим порушуються права на користування та розпорядження належним позивачу майном, зробила висновок,                    у якому зазначила, що такий спосіб захисту як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права, охоплює собою  і визнання права відсутнім. Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача». 
 
Мотиви щодо неефективності позовних вимог щодо повернення земельної ділянки постанова не містить.
 
Такий підхід Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у подальшому повторила й у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) за позовом орендодавця до орендаря про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом зобов`язання їх повернути, тобто у справі лише з негаторною вимогою, скасувавши рішення апеляційного суду, яким було захищене порушене право, позов задоволено, та залишивши в силі рішення суду першої інстанції про відмову у захисті права лише з підстав неефективності вимог позову, оскільки «необхідно заявляти вимогу про відсутність права». 
 
У наведеній справі судді Об`єднаної палата Касаційного цивільного суду, які не погодились з таким підходом, висловили три окремі думки. 
 
Також, Касаційний господарський суд у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23 частково погоджуючись і з висновками апеляційного суду про задоволення позову про усунення перешкод у володінні та розпорядженні земельною ділянкою та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди, вказав, що апеляційний суд, ухвалюючи оскаржувану постанову, зазначив, що з урахуванням встановлених обставин цієї справи, ефективним способом захисту та таким, що забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача у зв`язку зі здійсненням державним реєстратором реєстраційних дій без достатньої правової підстави з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (за відсутності договору), є усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію змін до іншого речового права (права оренди земельної ділянки). При цьому апеляційний суд врахував, що вимога про припинення іншого речового права, а саме оренди земельної ділянки за своєю суттю направлена на визнання відсутнім права оренди у відповідача, у зв`язку з тим, що договір оренди земельної ділянки на новий строк не укладався. Зазначені висновки Верховний Суд визнав частково необґрунтованими, зважаючи на помилкове визначення позивачем позову як негаторного, та вважав, що з урахуванням встановлених обставин справи, ефективним способом захисту та таким, що забезпечить реальне відновлення порушеного права позивача у зв`язку зі здійсненням державним реєстратором реєстраційних дій без достатньої правової підстави з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (за відсутності договору), є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію змін до іншого речового права (права оренди земельної ділянки). При цьому, оскільки відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються, тобто зазначений Закон не вимагає вирішення цього питання саме судом, а позовну вимогу про визнання відсутнім права оренди, яка у цих спірних правовідносинах є належним способом захисту прав орендодавця, рада не заявляла, Верховний Суд дійшов висновку, що в частині позовної вимоги про припинення іншого речового права, а саме оренди на земельну ділянку, слід відмовити.
 
Отже, зазначеними судовими рішеннями без категоричного відступу або уточнення від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту у подібних правовідносинах, зокрема в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду                              від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та без врахування цих висновків, фактично було змінено багаторічну усталену практику, яка була передбачувана та стала, відповідала вимогам закону і дійсно,                    а не примарно, забезпечувала достатній та ефективний захист прав позивачів - власників земельних ділянок.
 
Такий підхід вочевидь створює штучні перешкоди у захисті порушених прав власників земельних ділянок та зумовлює безпідставні відмови у задоволенні позову із скасуванням обґрунтованих та зрозумілих рішень, зокрема і найчастіше на стадії касаційного перегляду (після тривалого багаторічного розгляду справ в судах попередніх інстанцій), через обрання позивачем неефективного на думку суду способу захисту.
 
Щодо неналежності «відсутності права оренди» як способу захисту
 
Сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 29 листопада                  2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі                   № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), від 02 червня 2025 року у справі                        № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24) та постанові Касаційного господарського суду у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23 новий підхід щодо належного способу захисту порушеного права власника землі, та, відповідно, необхідності відмови в задоволенні позову з цих підстав викликає обґрунтовані сумніви з огляду на таке. 
 
У цих постановах суди, відмовляючи у захисті порушеного права, вказали на новий спосіб захисту, який до цього не існував - відсутність права оренди. Відповідно до мотивів відмови, вказаний спосіб сформований завдяки судового тлумачення. Ні стаття 16 ЦК України, ні інші закони не передбачають такого способу захисту як відсутність права оренди, а тому він є неналежним, тобто таким, що не передбачений законом. Відтак відмова у захисті порушеного права не на підставі закону є порушенням статті 6 Конвенції, про що неодноразово вказував ЄСПЛ.
 
Позовна вимога про усунення власнику перешкод у користуванні своїм майном (негаторний позов) є одним із визначених законом фундаментальних способів судового захисту, який десятиріччями ефективно використовувався у захисті права власності. Задоволення негаторнгого позову, яке, зокрема підлягає й примусовому виконанню, призводить до реального поновлення прав позивача.
 
Натомість рішення суду про відсутність права оренди не вирішує цієї проблеми, не підлягає примусовому виконанню, тобто очевидно є неефективним. 
 
Відмовляючи власнику в усуненні перешкод у користуванні власною земельною ділянкою, тим самим його позбавляють фізичної можливості володіти та користуватись своєю власністю, а також перешкоджають розпорядитись земельною ділянкою, яка незаконно зайнята іншою особою. 
 
В практиці Верховного Суду є усталеним, що такі вимоги як визнання правочину неукладеним, нікчемним, встановлення певних фактів є неналежними (неефективними), оскільки такі факти (обставини) можуть бути і повинні встановлюватись у мотивувальній частині рішення, а сама вимога має містити один із речово-правових способів, що призводить до ефективного захисту порушеного права і остаточного вирішення спору саме у цій (одній) справі. 
 
Факт неукладеності договору оренди землі, відповідно і відсутність права оренди, також встановлюються у мотивувальній частині рішення, а не в резолютивній, оскільки не призводить до будь-якого ефективного вирішення спору і не може бути виконано в разі необхідності примусового виконання - фізичного повернення землі власнику та виключення з реєстру прав незаконних відомостей про права інших осіб. 
 
Заміна історично сталого та ефективного способу захисту порушеного права власника про повернення його власності на штучно створений декларативний спосіб, не відповідає ані завданням цивільного судочинства, ані принципу розумності і очевидно призводить до порушенням прав людини, яка звернулась до суду за захистом. 
 
Крім того, не є розумним підходом заміняти такий спосіб захисту як скасування рішення про державну реєстрацію права (державну реєстрацію), прямо передбачений законом (стаття 37Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), який і з набуттям рішенням суду законної сили є безумовною підставою для внесення змін у реєстр прав, тобто очевидно є ефективним, на декларативний спосіб про відсутність права.
 
Про скасування державної реєстрації права як ефективного способу захисту власника нерухомого майна, якщо саме такою реєстрацією створено перешкоди у реалізації прав власника неодноразово наголошено Великою Палатою, зокрема і у постановах від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, від 10 квітня                       2024 року у справі № 496/1059/18.
 
До того ж такий спосіб захисту як відсутність права потребує додаткового роз`яснення у постанові суду, про що наявна відповідна вказівка у згаданих постановах Великої Палати Верховного Суду, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, про необхідність відступлення від яких йдеться.
 
Проте і ця вказівка не відповідає встановленим обставинам у цій категорії справ, оскільки рішення про відсутність права не є рішенням щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Адже за рішенням суду набуття, зміна чи припинення права оренди не відбулося, оскільки, як встановлено судом у цій справі, його не існувало, що також підтверджується у згаданих висновках Великої Палати, згідно із якими за неукладеним договором ніяких прав у сторін не виникає. Рішення суду про відсутність права може лише констатувати відсутність права оренди, а не припиняти його.
 
Отже, відмова в задоволенні позову з підстав обрання неефективного способу захисту та вказівка на необхідність застосування іншого «не передбаченого законом» способу - про визнання відсутнім права оренди, рішення за наслідками задоволення якого не підлягає примусовому виконанню, не тільки не призведе до реального поновлення прав власника земельної ділянки, а фактично зумовить необхідність ініціювання нових судових процесів, не сприяє принципу процесуальної економії та своєчасному захисту порушених прав позивача, і створює ризики зловживання правами з боку орендарів, які є більш сильною стороною орендних правовідносин порівняно з власниками земельних ділянок - фізичними особами.
 
Щодо необхідності дотримання принципу правової визначеності
 
Судова практика щодо повернення майна власнику, яке вибуло з його володіння на підставі правочину із підробленням підпису була та є сталою десятки років. Наразі у згаданих постановах Великої Палати, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду, які потребують відходу, не наведено переконливих мотивів радикальної зміни судової практики та необхідності застосування нового способу захисту, який не передбачений законом та                                       є декларативним. Не розглянули суди і вплив свого нового підходу та тлумачення на вже існуючі ситуації і, отже, на правову визначеність, адже запропонований підхід матиме наслідком скасування тисяч абсолютно законних рішень судів нижчих інстанцій та відмову у законних та доведених позовах тисяч людей, які були позбавлені права власності на землю без їхньої волі.
 
06 лютого 2025 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) прийняв рішення у справі «Ukrkava, TOV v. Ukraine», у якому вкотре наголосив, що право на справедливий судовий розгляд має тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних держав. Так, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, гарантує певну стабільність у правових ситуаціях і сприяє довірі суспільства до судів. З іншого боку, існування суперечливих судових рішень може створити стан правової невизначеності, що може знизити довіру громадськості до судової системи, тоді як така довіра, безумовно, є одним                                 з найважливіших компонентів правової держави (див. рішення від 20 жовтня                       2011 року у справі «Nejdet Sahin and Perihan Sahin v. Turkey», № 13279/05, п. 57,                             з подальшими посиланнями). Крім того, це суперечило б принципу правової визначеності, закріпленому в Конвенції, якби національні суди могли приймати рішення всупереч закону і таким чином непередбачувано тлумачити положення національного законодавства, ґрунтуючись на абстрактному твердженні поза будь-яким розумним суддівським розсудом (див., mutatis mutandis, рішення від 09 квітня 2013 року у справах «Andelkovic v. Serbia», № 1401/08, п. 27, та від 19 листопада                                         2020 року «Pantalon v. Croatia», № 2953/14, п. 52).
 
З огляду на викладене, необґрунтована зміна судової практики внаслідок нівелювання передбаченого законом та ефективного з точки зору захисту прав власників земельних ділянок (орендодавців) способу судового захисту - повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації прав - на  непередбачений законом ілюзорний спосіб захисту, наслідком застосування якого, як уже було зазначено, є скасування низки законних судових рішень, безумовно суперечить принципу правової визначеності, гарантованому Конвенцією, та                              у майбутньому є передумовою ухвалення ЄСПЛ чисельних рішень про порушення Конвенції.
 
Щодо необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Таким чином, у судовій практиці Верховного Суду сформувалися два різні підходи щодо належного способу захисту у подібних правовідносинах, які не сприяють розумній передбачуваності судових рішень та створюють загальну атмосферу відсутності правової визначеності. 
 
Зазначена невизначеність може позбавляти заявників справедливого судового розгляду і свідчити про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
 
Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.
 
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства                        і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність                   і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики                              є складовою принципу правової визначеності.
 
Колегія суддів звертає увагу й на те, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв.
 
Кількісний полягає у тому, що вона наявна не в одній конкретній справі,                                          а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, зокрема у судах першої та апеляційної інстанції, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
 
Стосовно якісного критерію на виключність правової проблеми можуть вказувати: 1) відсутність чи неефективність процесуальних механізмів її вирішення, що зумовлює необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (процесуальний аспект); 2) відсутність чи неефективність матеріальних гарантій реалізації, охорони та захисту фундаментальних прав і свобод, унаслідок чого обґрунтованість їх обмежень може зумовлювати необхідність використання повноважень Великої Палати Верховного Суду (матеріальний аспект).
 
У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції, переглянув оскаржувані судові рішення не може ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення суду без відступу (уточнення) від правового висновку, викладеного у зазначених вище постановах Верховного Суду.
 
Водночас з огляду на активний розвиток аграрних правовідносин, у судах першої та апеляційної інстанцій перебуває багато подібних справ (ця цифра може вимірюватися десятками тисяч), а згідно зі статистичною інформацією у 2024 році лише у Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду спорів щодо укладення договорів оренди землі з фізичними особами-орендодавцями, було майже п`ятсот.
 
Наявність різних підходів до тлумачення норм матеріального права у подібних правовідносинах призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати можливі розбіжності в судовій практиці (рішення ЄСПЛ                            від 29 березня 2011 року у справі «Brezovec v. Croatia» № 13488/07).
 
Розходження у практиці вищого суду за умови, якщо він є останньою інстанцією                   у справі і його рішення є остаточними, неприпустимі й призводять до порушення права особи на справедливий суд. Відсутність механізму, який забезпечує узгодженість практики національних судів, утворює стан постійної невизначеності (рішення ЄСПЛ від 24 березня 2009 року у справі «Tudor Tudor v. Romania»,                               № 21911/03, § 31).
 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для уточнення (конкретизації) або відступу від правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду                              у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження                                            № 61-5252сво23) та у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24), Касаційного господарського суду у постанові        від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23 в частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди, підтвердивши та уточнивши висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду          від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), про те, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, - шляхом викладення у мотивувальній частині судового рішення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож,                        у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок та/або скасування відповідного речового права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, залежно від встановлених обставин.
 
З урахуванням викладеного на підставі частин четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Справу № 456/252/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсними договорів оренди та зобов`язання повернути земельні ділянкипередати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун   	
 	М. Ю. Тітов