ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року 
м. Черкаси 

Справа № 694/3425/24		
Провадження № 22-ц/821/1028/25		
Категорія: 310020000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря – Глущенко І. В.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому провадженні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ковальової Наталії Миколаївни на заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, –

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

24 грудня 2024 ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Ковальову Н. М. звернулась до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 06 листопада 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено шлюб, в якому у них народилась дитина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Зазначила, що спільне життя сторін не склалося, разом вони не проживають та спільного господарства не ведуть, тому виникла необхідність в юридичному оформленні розірвання шлюбу сторін.
Вказала, що дитина проживає разом з ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні. 
Оскільки позивачу важко самостійно забезпечити належний рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж прожитковий мінімум та задля забезпечення рівності при несенні обов`язку утримання дитини, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Відповідач, громадянин Туреччини, є працездатною особою, має власний бізнес, отримує високий місячний дохід в розмірі близько 80 000,00 грн, якого достатньо для належного забезпечення сина, однак коштів на його утримання не дає.
З врахуванням вищевказаних обставин, позивач просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, визначити місце проживання їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 з матір`ю та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 20 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття, також просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2025 року позовні вимоги задоволені частково.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 06 листопада 2018 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1163 – розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 грудня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 968, 96 грн та на користь держави судовий збір в сумі 968,96 грн за позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, мотивоване тим, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б спільним інтересам сторін, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на утримання малолітньої дитини підлягають до задоволення. Разом з тим, враховуючи те, що позивач не надала суду жодних доказів про розмір доходів відповідача, суд прийшов до висновку призначити аліменти в частці від заробітку, а саме в розмірі частки, що відповідає вимогам позивача. 
При вирішенні питання про залишення проживання дитини з матір`ю, суд взяв до уваги те, що малолітній ОСОБА_3 , який не досяг десяти років, проживає з позивачем за місцем її реєстрації. Оскільки, під час розгляду справи про розірвання шлюбу не встановлено, чи існує спір про місце проживання дитини, суд прийшов до висновку про неможливість задоволення заяви в цій частині.
За вказаних обставин суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Ковальова Н. М., частково не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, просила суд скасувати заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2025 року в частині стягнення аліментів у частці від доходу та відмови у залишенні дитини з позивачем після розлучення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні даної справи, суд першої інстанції помилково прийняв рішення про стягнення аліментів у розмірі, передбаченому ст. 183 СК України для визначення аліментів у частці від доходу, тоді як позивачем при поданні позову було обрано спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 184 СК України.
Вказує, що відсутність констатації факту в рішенні з ким із батьків залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому місце її проживання, може призвести до утруднень в реалізації прав дитини у майбутньому, зокрема, на освіту через неможливість отримання згоди батька на реєстрацію в садочок, школу, тощо.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 06.11.2018 у Подільському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1163, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 06.11.2018. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінилося на « ОСОБА_5 » (а.с.6).
Відповідно до копії Свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 від 22.07.2021, виданого Звенигородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 22.07.2021 зроблено відповідний актовий запис за № 116. Батьками дитини записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.7).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 20.12.2019, № 177/02-56 та довідки про реєстрацію місця проживання від 20.12.2021, № 100/01-3-30 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с.8,9).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Між сторонами у справі виникли спірні правовідносини, зокрема щодо утримання малолітньої дитини та, за твердженням позивача, щодо визначення місця проживання дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право  в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Як вбачається із матеріалів справи, сторонами не досягнута згода щодо сплати коштів на утримання спільної дитини.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо матеріального утримання дитини. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Отже, право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач надала суду копію довідку про реєстрацію місця проживання від 20.12.2019, №177/02-56 з якої вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 20.12.2019 по теперішній час.
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 20.12.2021 №100/01-3-30 Учар ОСОБА_6  зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 20.12.2021 по теперішній час.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) можуть бути присуджені з батька або матері дитини у частці від їх доходу або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом із яким проживає дитина. При цьому розмір аліментів має забезпечувати гармонійний розвиток дитини та не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При визначенні розміру аліментів суд зобов`язаний врахувати ряд обставин, визначених ст. 182 СК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина саме у твердій грошовій сумі, визначивши їх розмір у 20 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не надала суду жодних доказів про розмір доходів відповідача, суд прийшов до висновку призначити аліменти в частці від заробітку, а саме в розмірі частки, що відповідає вимогам позивача.
Колегія суддів апеляційного суду не може погодись з даним висновком суду з огляду на наступне.
Положеннями ч. 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
В обґрунтування заявленої суми для стягнення аліментів, позивач вказувала не те, що відповідач ОСОБА_2 є громадянином Туреччини, працездатною особою та має свій бізнес, тому отримує високий щомісячний дохід в розмірі близько 80 000 грн, якого достатньо для належного забезпечення сина.
Проте, колегія суддів апеляційного суду, звертає увагу, що жодних доказів на підтвердження майнового стану відповідача, ОСОБА_1 до суду не надала, а отже, позивач не виконала вимог закону щодо належного обґрунтування та доказування позову, її вимоги в частині розміру стягнення аліментів в твердій грошовій сумі ґрунтуються на недопустимих у доказуванні припущеннях та жодним чином не доведені належними та допустимими доказами.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, визначено ст. 182 СК України, ч. 2 даної норми матеріального права передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум встановлено з 1 січня 2024 року для дітей віком до 6 років – 2 563,00 грн, для дітей віком від 6 до 18 років – 3 196,00 грн. У 2025 році прожитковий мінімум для дітей в Україні залишився на рівні 2024 року. 
Враховуючи викладені вище обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції помилково прийнято рішення про стягнення аліментів у розмірі, передбаченому ст. 183 СК України для визначення аліментів у частці від доходу, тоді як позивачкою при поданні позову було обрано спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідно до ст. 184 СК України.
Також, враховуючи, що заявлена сума аліментів у розмірі 20 000 грн, не підтверджена позивачем жодними доказами, які б свідчити про можливість відповідача сплачувати їх саме у вказаному розмірі, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення заявлених позивачем вимог в частині стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що дорівнює – 3 196,00 грн щомісячно.
Що стосується вимоги позивача про залишення дитини проживати разом з матір`ю, при зверненні останньої до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції зазначено, що при вирішенні даного питання, судом не встановлено, чи існує спір про місце проживання дитини, тому, суд першої інстанції прийшов до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в цій частині.
Колегія суддів звертає увагу, що в рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказано на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що нормами СК України не регулюються порядок вирішення питання залишення проживання дитини з одним із батьків при відсутності між ними спору щодо місця проживання дитини, а регулюються питання визначення місця проживання дитини, у випадку відсутності домовленості між батьками щодо такого питання.
Частинами 4 та 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
За відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа №200/952/18.
За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.
Враховуючи те, що позивач підійшла формально до питання щодо визначення місця проживання дитини і не надала суду належних доказів для вирішення цих вимог у відповідності до вимог приведеного законодавства, колегія суддів  вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні зазначеної частини позову. 
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують. 
Враховуючи викладене та приведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення в частині стягнення аліментів у частці від доходу та ухвалення в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 196,00, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 грудня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
В частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визначення місце проживання неповнолітньої дитини з матір`ю оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін. 
В частині вимог про розірвання шлюбу заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2025 року апеляційним судом не переглядалось.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну представника ОСОБА_1  – адвоката Ковальової Наталії Миколаївни– задовольнити частково.
Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2025 року скасувати в частині стягнення аліментів у частці від доходу та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 196,00, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 грудня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визначення місце проживання неповнолітньої дитини з матір`ю залишити без змін. 
В іншій частині заочне рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 03 квітня 2025 року не переглядалось.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Текст постанови складено 21 серпня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков