У Х В А Л А
01 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 752/19743/20 
провадження № 61-8268ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:                                        Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є.В.
розглянув касаційну скаргу представника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Київ) - Куц Ольги Валеріївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня       2025 року в справі за позовом  ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Половець Андрій Михайлович , про відшкодування майнової та моральної шкоди та 
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням доповнень просив:
- визнати неправомірною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
- визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Голосіївський                                    ВДВС у м. Києві) Половця А. М. щодо виконання виконавчого листа від 24 травня 2019 року в справі № 752/25425/18;
- скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу                      від 02 вересня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;
- зобов`язати Голосіївський ВДВС у м. Києві поновити виконавче провадження                     № НОМЕР_2;
- стягнути з Голосіївського ВДВС у м. Києві на його користь заборгованість за заробітною платою у розмірі 491 645,54 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.
Посилався на те, що 06 червня 2019 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС у м. Києві Половець А. М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом у справі                                         № 752/25425/18, виданим 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом                       м. Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю  «Укрмонолітмонтаж» (далі - ТОВ «Укрмонолітмонтаж») на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 491 645, 54 грн.
Постановою від 30 липня 2019 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС у м. Києві Половець А. М. наклав арешт на майно, що належить боржникові, втім у подальшому виконавчі дії зі стягнення грошових коштів з рахунків боржника у банках не вчиняв.
Стверджував, що здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, що проводилися державним виконавцем, не свідчить, що проводилася перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою у частині восьмій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», і це не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника (на рахунку боржника у банку увесь час з дня відкриття виконавчого провадження обліковувалися грошові кошти) та здійснення заходів, які є потрібними для своєчасного і повного виконання рішення суду.
За спливом одного року та 2 місяців після відкриття 06 червня 2019 року виконавчого провадження та тільки після особистого звернення листом від 13 серпня 2020 року № 230004.4/К-12939.3/20/27.3 до директора Департаменту моніторингу процесуальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Бочарової Ю. М. старший державний виконавець Голосіївського ВДВС у                   м. Києві Половець А. М. із запізненням виніс постанову про арешт грошових коштів боржника, яку не було надіслано позивачу, а таке запізнення винесення постанови надало директору ТОВ «Укрмонолітмонтаж» можливість виводити грошові кошти з рахунків у банках протягом 1 року та 2 місяців після відкриття виконавчого провадження.
02 вересня 2020 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС у м. Києві Половець А. М. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зазначивши про неможливість встановити особу боржника та з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи.
Позивач зазначав, що виконавчий лист, виданий 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на його користь 491 645, 54 грн є виконавчим документом, за яким з боржника мають бути стягнуті грошові кошти, такий виконавчий документ може бути виконаний без участі боржника, а також, враховуючи брак доказів здійснення державним виконавцем дій, спрямованих на своєчасне виконання рішення суду, рішення державного виконавця у формі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу суперечить вимогам закону.
На переконання позивача, висновок щодо неможливості розшуку боржника, майна боржника не є обґрунтованим, оскільки державний виконавець не виконав усі належні та необхідні дії, неповністю реалізував надані йому права, не застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату, через неявку без поважних причин боржника не виніс постанову про привід посадової особи (директора товариства) через органи Національної поліції.
За таких обставин вважав, що своєю бездіяльністю старший державний виконавець Голосіївського ВДВС у м. Києві Половець А. М. завдав йому матеріальної (майнової) шкоди на суму 491 645, 54 грн.
Оскільки на момент подання позову розрахунок з виконання виконавчого провадження від 06 червня 2019 року не здійснено - невиплата заподіяла позивачу величезні моральні страждання. Позивач увесь час хвилювався за забезпечення існування своєї сім`ї, це негативно позначилось на його психологічному стані і вимагало від нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини.
03 лютого 2022 року Голосіївським районним судом м. Києва в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
23 листопада 2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року залишено без змін.
28 червня 2023 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
05 грудня 2024 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Голосіївського ВДВС у м. Києві на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 64 258,88 грн, моральної шкоди - 6 500,00 грн, що разом складає 70 758,88 грн.
Стягнуто з Голосіївського ВДВС у м. Києві на користь держави судовий збір за розгляд вимог про відшкодування майнової шкоди 840, 80 грн, моральної шкоди                    2 102, 00 грн, що разом складає 2 942,80 грн.
20 травня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Голосіївського ВДВС у м. Києві задоволено частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди                           64 258,88 грн, моральної шкоди - 6 500,00 грн, всього 70 758,88 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
30 червня 2025 року (зареєстровано у Верховному Суді 01 липня 2025 року)  представник   Голосіївського ВДВС у м. Києві - Куц О. В. через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу нарішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірівпрожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України      від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).
Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
У справі предметом позову є вимоги про відшкодування з відповідача на користь позивача майнової та моральної шкоди в розмірі 691 645,54 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (757 000,00 грн).
У касаційній скарзі заявник не зазначив, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для Голосіївського ВДВС у м. Києві.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
справи про розірвання шлюбу;
справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що незалежно від того, чи визнавав справу малозначною суд першої чи апеляційної інстанції, такою її може визнати касаційна інстанція, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.
Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарги касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1995 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Київ) - Куц Ольги Валеріївни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня                       2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Половець Андрій Михайлович , про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           О. М. Ситнік
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров