ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 р.	Справа № 440/14301/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Кругляк М.С.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, по справі № 440/14301/24
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Кобеляцької міської ради ,           Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради  
          про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кобеляцької міської ради (далі – відповідач-1),  Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради (далі – відповідач-2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якій просила: 
- визнати протиправним та скасувати Розпорядження В.п. Кобеляцького міського голови - секретаря міської ради В. Кіптілого №176 від 24.06.2024 про оголошення конкурсу на зайняття посади начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради;
- визнати протиправним та скасувати Розпорядження №145 від 16.09.2024 "Про звільнення ОСОБА_1 ";
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати;
- стягнути з Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 440/14301/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кобеляцької міської ради, Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 440/14301/24 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом  першої інстанції було порушено приписи щодо відсутності імперативної законодавчої заборони проводити конкурси на посади в органи місцевого самоврядування у період існування в Державі воєнного стану. В той же час, рішення про проведення конкурсу приймається керівником органу за наявності вакантної посади державного службовця, проте на момент проведення конкурсу посада позивача ОСОБА_1 не була вакантною, як  і на момент звільнення позивача, адже строк дії трудового договору ОСОБА_1 не закінчився.
Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги відповідачем-1 подано до суду апеляційної інстанції письмовий відзив, в якому він просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим. Водночас, у даному відзиві представником міської ради зауважено про пропуск позивачем строку для звернення до суду з відповідним позовом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача та учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 призначена на посаду начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради на період дії воєнного стану на підставі Розпорядження міського голови Кобеляцької міської ради № 65 від 10.10.2022.
Розпорядженням міського голови Кобеляцької міської ради № 22 від 08.02.2023 до Розпорядження міського голови Кобеляцької міської ради № 65 від 10.10.2022 внесено зміни щодо граничного періоду перебування позивача на посаді - "до призначення на цю посаду переможця конкурсу, але не довше ніж 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану".
Зі змістом зазначеного наказу ОСОБА_1 ознайомлена 08.02.2023, про що свідчить її особистий підпис в тексті наказу.
Розпорядженням в.п. Кобеляцького міського голови - секретаря міської ради В. Кіптілого № 176 від 24.06.2024 оголошено конкурс на зайняття посади начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради та розпочато формування складу конкурсної комісії для проведення конкурсу на зайняття посади начальника відділу освіти Кобеляцької міської ради.
Розпорядженням В.п. Кобеляцького міського голови - секретаря міської ради В. Кіптілого № 145 від 16.09.2024 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивача звільнено з посади начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради, 17.09.2024 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку трудового договору).
Незгода позивача з правомірністю розпорядження № 145 від 16.09.2024 стала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами доведено правомірність та обґрунтованість спірного розпорядження, а позивачем не надано доказів на спростування наявності підстав для його винесення, у зв`язку з чим  суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.  
Колегія суддів не погоджується з приведеними висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у справі №260/192/21 (постанові від 13 березня 2023 року).
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача у спірних правовідносинах є надання можливості останньому скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропущеного строку, ніж ті, які були зазначені в первинній заяві про поновлення строку у разі визнання їх судом неповажними.
У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III посади головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад віднесено до п`ятої категорії, а посади головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад – до шостої категорії.
Виходячи з приведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне  проаналізувати обставини пропуску позивачем строку для звернення до суду. 
Так, предметом  спору у даній справі є  питання  правомірності розпорядження про  оголошення конкурсу на зайняття посади від 24.06.2024 та розпорядження про  звільнення позивача від 16.09.2024. Інші вимоги  про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимоги  визнання протиправним та скасування розпорядження про звільнення позивача. 
Тобто позивачем оскаржено рішення суб`єкта владних повноважень з питань проходження публічної служби, одночасно з рішенням яке не віднесено до категорії  справ щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Отже,  щодо частини позовних вимог,  які не охоплено категорією  справ з питань прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (зокрема, оскарження розпорядження про оголошення конкурсу) підлягає застосуванню шестимісячний строк для звернення до суду з позовом визначений частиною другою статті 122 КАС України, а щодо частини позовних вимог,  які  входять до категорії справ з питань прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (зокрема, оскарження розпорядження про звільнення позивача, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) – підлягає застосуванню саме місячний строк передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
З матеріалів справи колегією суддів встановлена, що позивач із позовною заявою у даній справі звернулась 28.11.2024, як вказано на конверті (а.с. 33 том 1).
При цьому, позивач оскаржує розпорядження про своє звільнення, яке ще винесено 16 вересня 2024 року, і з яким остання ознайомлена ще 16.09.2024 (а.с. 70 том 1), про що свідчить її особистий підпис на розпорядженні. 
Тобто  з приведеного вбачається, що в частині вимог щодо оскарження розпорядження про звільнення позивача, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернулась до суду  з пропуском місячного строку  визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Оцінюючи питання наявності поважних причин з яких позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом, колегія суддів зауважує про таке.
Суд першої інстанції  вирішуючи питання про відкриття провадження у даній справі залишив позов без руху (ухвала від 03.12.2024) та надав позивачу строк на усунення недоліків позову,  шляхом подання заяви про поновлення строку для звернення до суду.  
Позивач на виконання вказаної ухвали подано заяву від 16.12.2024, в якій зазначено, що   на утриманні позивача перебуває її неповнолітній недієздатний син – ОСОБА_2 , до якого застосовано заходи примусового медичного характеру  (Ухвала Кобеляцького районного суду Полтавської області від 29 травня 2024 у справі №532/828/24) (а.с. 42-48 том 1) та останній перебуває на лікуванні у закладі охорони здоров`я. Вказане позивачем зазначено, як обставина, що перешкодила позивачу вчасно звернутися до суду з відповідним позовом.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі  та вирішено  здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 
В даній ухвалі питання про поновлення пропущеного позивачем строку не було вирішено.
В той же час, 16.01.2025 від відповідача-1 надійшла заява про залишення позову без розгляду, оскільки  позивачем порушено місячний строк для звернення до суду за оскарження рішення про звільнення її з публічної служби. Окрім того, відповідачем-1 зауважено, що посилання позивача на  складний фінансовий стан через лікування її сина у психіатричному закладі  є безпідставними, адже  відповідне лікування фінансується Національною службою здоров`я України.  Більш того, заходи примусового лікування застосовано до сина позивача у  травні 2024 року, а звільнена позивач у вересні 2024 року. Таким чином, за позицію відповідача, позивачем не було подано належних доказів для  підтвердження поважності причин пропуску строків звернення до суду.
Не погодившись із заявою відповідача-1 про залишення позову ОСОБА_1  без розгляду, остання подала пояснення 30.01.2025, в яких  зазначила, що  нею не пропущено шестимісячний строк для звернення до суду. Між тим, позивач вказана, на те, що  рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10.09.2024 у справі №532/1274/24, з неї, як із законного представника ОСОБА_3 , стягнуто матеріальні збитки та моральну шкоду, які заподіяні останнім внаслідок викрадення автомобіля (а.с. 128-129 том 1). Відтак,  у зв`язку з виконанням вказаного рішення (сума сплати 22818 грн) (а.с. 130 том 1), позивач була  позбавлена фінансової можливості своєчасно звернутися до суду, адже єдиним її засобом для існування була заробітна плата. 
І вже 21 лютого 2025 року судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . При цьому, текст рішення не містить аналізу наявності поважних причин з яких позивач пропустила строк звернення до суду із цим позовом.
Такі висновки суд апеляційної інстанції вважає помилковими, адже щодо частини вимог у даній справі підлягають застосуванню строки, визначені частиною п`ятою статті 122 КАС України, якою встановлено місячний строк для такого звернення, позаяк спір у цій справі стосується проходження позивачем публічної служби.
У цьому аспекті варто також зауважити, що місячний строк звернення до суду, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України, обчислюється саме з дня, коли особа  дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не з дня коли особа почала уважати, що її права порушені.
Відтак, оскільки  позивач не заперечує, що із розпорядженням про звільнення  вона ознайомлена саме 16.09.2024, то саме з цього дня ОСОБА_1 вважається такою, що дізналась про порушення її прав або охоронюваних законом інтересів, а тому з цього моменту розпочався перебіг строку для оскарження вказаного вище розпорядження в судовому порядку.
Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач у своїх заявах не просила поновити пропущений нею місячний строк на звернення до суду, визначений частиною п`ятою статі 122 КАС України, а вказувала на те, що у даній справі  строк на звернення підлягає застосуванню саме визначений частиною другою статті 122 КАС України. Водночас наводила аргументи щодо поважності причин пропуску строку, які  на її думку об`єктивно перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду.
Колегія суддів також ухвалою від 24.06.2025 запропонувала позивачу надати обґрунтування пропуску строку для звернення до суду. Позивач у відповідь на вказану ухвалу подана до суду додаткові пояснення, в яких вказала, що вона не мала  фінансової можливості звернутися за правовою допомогою до адвоката до якого бажала звернутися відразу з моменту звільнення. Окрім того, на утриманні позивача перебуває її син ОСОБА_2 , до якого за ухвалою суду застосовано примусові заходи медичного характеру. Інших обґрунтувань поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом додаткові пояснення   не містять. 
Отже, надаючи оцінку приведеним у даній справі позивачем  причинам пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції враховує, що поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Так, частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із позовом.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними або, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
З приводу  доводів позивача про відсутність у неї фінансової можливості звернутися до суду  за правовою допомогою до адвоката до якого бажала звернутися відразу з моменту звільнення, з огляду на виконання судового рішення у справі №532/1274/24, колегія суддів зазначає наступне. 
Так,  як вбачається з  копії квитанції  від 25.09.2024 з коментарем «Відшкодування матеріальних і моральних збитків по рішенню суду від 10.09.2024 ОСОБА_4 » на суму 22 818,00 грн вбачається, що після перерахунку відповідної вказаної суми на рахунку на рахунку залишилось 21 123,90 грн (а.с. 130 том 1).  При цьому, за змістом  додаткової угоди №1 від 30.01.2025 до договору про надання правової допомоги та представництва від 30.10.2024, гонорар адвоката за супровід справи №440/14301/24 складає 7000,00 грн (а.с. 142 том 1).
Приведене, на думку колегії суддів   спростовує твердження  позивача, що станом 29.09.2024 вона не   мала фінансової можливості звернутись до  адвоката за наданням правової допомоги.
В той же час, КАС України передбачено можливість подання позовної заяви до адміністративного суду як у письмовій, так і в електронній формах; при цьому, у електронній формі позов може бути поданий виключно з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Отже, позивач мав змогу подати позов в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому, позивач не був позбавлений можливості звернутися за правовою допомогою з метою захисту його порушених прав у суді.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що позивач протягом часу з якого ознайомився із оскаржуваним розпорядженням вчиняв чи принаймні намагався вчиняти дії з метою своєчасного оскарження розпорядження відповідача, і що ці дії були пов`язані із готуванням до звернення до суду із підтвердженням відповідними доказами, та не наводив таких доводів ані під час звернення із позовом до суду першої інстанції, ані під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Зрештою оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність його зусиль, особливо з огляду на встановлену судом реальну обізнаність про прийняте відповідачем оскаржуване розпорядження про її звільнення.
Таким чином, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку, що існування в позивача об`єктивних перешкод для звернення до суду є необґрунтованим, адже у матеріалах справи відсутні докази, що за наявності наміру поновити порушені права ОСОБА_1 була позбавлена можливості вчасно оскаржити прийняте відповідачем розпорядження про її звільнення.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустили порушення норм процесуального права в частині не вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Відтак, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина третя статті 123 КАС України). Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина четверта  статті 123 КАС України).
Згідно з приписами пункту 3 частин першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу, якими передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Зважаючи на те, що судом після відкриття провадження у справі установлено порушення позивачем місячного строку звернення до суду (в частині вимог щодо оскарження розпорядження про звільнення позивача від 16.09.2024, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу)  без поважних причин пропуску такого строку, колегія суддів констатує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині щодо оскарження розпорядження про звільнення позивача від 16.09.2024, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з прийняттям в цій частині нового рішення про залишення позову ОСОБА_1  без розгляду.
Поряд із цим, колегія суддів зазначає, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду адміністративним судом справи без прийняття рішення суду в зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають її розгляду, але можуть бути усунуті в майбутньому. При цьому, у цьому випадку оцінка судом спірних правовідносин не здійснюється.
У свою чергу, оскільки в ході апеляційного перегляду справи  колегією суддів вирішено, що позивачем порушено місячний строк на  звернення до суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України щодо вимог про оскарження розпорядження про звільнення позивача, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то інша частина вимог (зокрема, оскарження розпорядження про оголошення конкурсу), які не охоплено категорією  справ з питань прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, позивачем не пропущено строк на звернення до суду з позовом визначений частиною другою статті 122 КАС України. 
Разом з тим,  з даного приводу колегія суддів зазначає, що вимога про визнання протиправним та скасування розпорядження  №176 від 24.06.2024 про оголошення конкурсу на зайняття посади начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради, нерозривно пов`язана із вимогами  про визнання незаконним звільнення позивача та поновлення на посаді. Між тим,   самостійно розпорядження  №176 від 24.06.2024 про оголошення конкурсу на зайняття посади не порушує жодних прав та інтересів позивача, оскільки правові наслідки  має для позивача лише розпорядження  про звільнення позивача з посади, строк оскарження якого вона пропустила.
За таких обставин є вірними висновки суду першої інстанції про не задоволення позову у відповідній частині.
Таким чином, в частині вимог щодо визнання протиправним та скасування розпорядження  №176 від 24.06.2024 позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а відтак колегія суддів вважає за необхідне  в цій частині залишити рішення суду першої інстанції  без змін.
Інші доводи учасників не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.
Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи заявника апеляційної скарги, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 по справі № 440/14301/24  скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Кобеляцької міської ради, Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради  про визнання протиправним та скасування Розпорядження  №145 від 16.09.2024 "Про звільнення ОСОБА_1 ", про  поновлення позивача на посаді начальника фінансово-господарського відділу - головного бухгалтера апарату Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради, про стягнення з Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Кобеляцької міської ради, Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради  про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без розгляду. 
В інші частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 440/14301/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  06.08.2025