ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа №  161/5741/21
провадження № 61-11168св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на постанову Волинського апеляційного суду від 18 липня                       2024 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання пункту 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 09 жовтня 2007 року уклала з банком кредитний договір, за умовами якого отримала кредит у розмірі                                            55 000,00 доларів США на купівлю житла та 14 500,00 доларів США на погашення страхових платежів, із терміном повернення до 09 жовтня 2027 року та сплатою 0,92 % на місяць,. 
Виконання умов кредитного договору забезпечено укладеним між банком та ОСОБА_2 договором поруки від 09 жовтня 2007 року.
Зазначала, що у пункті 7.1 кредитного договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, а також щомісяця в період сплати 0,2 % від суми виданого кредиту (110,00 доларів США щомісячно). При цьому, у кредитному договорі не зазначено, які саме послуги за вказану винагороду надаються банком. Такі умови є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»                                   (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 цього Закону вказані умови договору є недійсними з моменту укладення кредитного договору.
З 09 жовтня 2007 року до 14 березня 2021 року банк безпідставно одноразово стягнув винагороду за отриманий кредит у сумі 1 650,00 доларів США, а також щомісяця стягував 0,2 % від суми виданого кредиту, що за цей період часу склало 18 040,00 доларів США.
Крім того, на порушення пунктів 2.3.1., 7.1. умов договору з 09 жовтня 2007 року до березня2021 року банк нараховував проценти за ставкою 0,95 %, а не 0,92 % на місяць, а тому за проведеними розрахунками в рахунок погашення відсоткової ставки банком безпідставно було зараховано з проведених ануїтетних платежів 14 304,30 доларів США.
Посилаючись на викладене, просила суд:
-  визнати недійсними пункт 7.1. кредитного договору в частині винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11. цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору; 
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнену з неї суму коштів, як винагороду за надання фінансового інструменту, у розмірі 1 650,00 доларів США, а також стягнені щомісяця в період сплати 0,2 % від суми виданого кредиту за період із 07 жовтня 2007 року до 29 березня 2021 року коштів у розмірі 17 710,00 доларів США; 
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнені в рахунок сплати відсоткової ставки за період із 07 жовтня 2007 року до 23 вересня 2021 року кошти у розмірі 21 814,30 доларів США; безпідставно стягнену пеню за період із 07 жовтня 2007 року до 29 березня 2021 року в розмірі 114,01 доларів США, а всього стягнути на її користь станом на 21 березня 2021 року кошти в розмірі                   48 288,31 доларів США.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня                        2023 року у складі судді Олексюка А. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсними пункт 7.1. кредитного договору від 07 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», у частині винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11. цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2. договору.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуту з неї суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту на суму 1 650,00 доларів США, а також безпідставно стягнуті в період сплати 0,2 % від суми виданого кредиту за період із 07 жовтня 2007 року до 29 березня 2021 року кошти у розмірі                              17 710,00 доларів США; безпідставно стягнуті в рахунок сплати відсоткової ставки за період із 07 жовтня 2007 року до 23 вересня 2021 року кошти у розмірі 21 814,30 доларів США; безпідставно стягнуту пеню за період із 07 жовтня                       2007 року до 29 березня 2021 року у розмірі 114,01 доларів США, всього                         41 288,31 доларів США.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 9 343 грн.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області                                від 10 квітня 2023 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь                            ОСОБА_1 понесені витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 9 000,00 грн, витрати на оплату експертизи у розмірі 25 600,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови пункту 7.1 вказаного кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), тому відповідно до статті 18 цього Закону є недійсними з моменту укладення кредитного договору. Також суд вважав за можливе застосувати наслідки недійсності правочину у вказаній частині шляхом стягнення з банку безпідставно отриманих коштів. 
Постановою Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, однак не звернув уваги на те, що позивач звернулася до суду із позовом поза межами позовної давності, яка почала свій перебіг з моменту укладення кредитного договору 09 жовтня 2007 року та сплила, відповідно, 09 жовтня 2010 року, однак із цим позовом ОСОБА_3 звернулася лише у березні 2021 року.
Постановою Верховного суду від 24 квітня 2024 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 постанову Волинського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи судове рішення апеляційного суду, касаційний суд зазначив, що оскільки положення спірного споживчого кредитного договору від 09 жовтня 2007 року (пункт 7.1) передбачають сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, проведення додаткового моніторингу і дострокову сплату платежів, що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, то такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними. Суд апеляційної інстанції помилково вважав, що пункт 7. 1 є оспорюваним, а не нікчемним.
Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд указав, що суду апеляційної інстанції слід було відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним положення пункту 7.1. кредитного договору, що передбачає сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, проведення додаткового моніторингу і дострокову сплату платежів, у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту прав.
Окрім того, судом апеляційної інстанції не були належним чином встановлені обставини початку перебігу позовної давності до вимог про стягнення коштів, сплачених на виконання нікчемного пункту 7.1. кредитного договору, у розрізі щодо кожного платежу окремо.
Верховний Суд указав на необхідність встановити обставини дотримання позивачем позовної давності стосовно усіх платежів на виконання нікчемного положення кредитного договору, врахувати положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набув чинності 02 квітня 2020 року, щодо продовження строків позовної давності, визначених у статті 257 ЦК України, на строк дії карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).
Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 18 липня 2024 року за наслідком розгляду апеляційної скарги AT КБ «Приватбанк» рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2023 року та додаткове рішення від 10 квітня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнуто з AT КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнену з неї суму коштів, як винагороди за надання фінансового інструменту, в період сплати 0,2% від суми виданого кредиту за період з 12 березня                            2017 року до 29 березня 2021 року у розмірі 5 170,00 доларів США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В іншій частині позовних вимог відмолено.
Постанова апеляційного суду аргументована тим, що оскільки положення спірного споживчого кредитного договору від 09 жовтня 2007 року (пункт 7.1) передбачають сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, проведення додаткового моніторингу і дострокову сплату платежів, що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, то такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними.
Виходячи з того, що визнання нікчемного правочину недійсним не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог в цій частині через неналежний спосіб захисту прав.
Установивши, що з 12 березня 2017 року до 29 березня 2021 року (в межах позовної давності) позивачка, як плату за нікчемними умовами договору, фактично сплатила 5 170,00 доларів США, апеляційний суд стягнув їх з відповідача на її користь. Ураховуючи, що вимоги про стягнення винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту в розмірі 1 650,00 доларів США, яка була сплачена при укладенні договору, а також щомісячні платежі в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, які сплачувалися за період із 07 жовтня 2007 року до                               11 березня 2017 року, заявлені поза межами позовної давності, апеляційний суд відмовив у задоволенні цих вимог у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
31 липня 2024 року представник AT КБ «Приватбанк» - адвокат Сокуренко Н. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 липня    2022 року у справі № 363/1834/17, від 26 жовтня 2021 року у справі                                       № 766/20797/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц, від 29 березня 2023 року у справі                           № 759/20374/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20, від 15 березня 2023 року справі № 176/552/22, від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18.
Зміст касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник вважає, що в даному випадку належним та ефективним способом захисту може бути вимога про зобов`язання відповідача здійснити певні дії, зокрема здійснити перерахунок заборгованості за спірним кредитним договором, що ефективно захистить права та інтереси позивача, а не стягнення з кредитора сплаченої суми винагороди за надання фінансового інструменту. Вимога про зобов`язання перерахувати кредитну заборгованість є вимогою про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), а її задоволення ефективно захистить позивача у спірних правовідносинах, однак такої вимоги не заявлено, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Крім того, позовна давність за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину розпочинає свій перебіг саме з моменту виконання нікчемного правочину, а не з моменту, коли особі стало відомо про порушення її прав, що буде суперечити положенням статті 261 ЦК України. Оскільки позовна давність щодо вимог про повернення коштів (комісії) спливла, тому відсутні підстави вимагати її повернення, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивача.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу № 161/5741/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання пункту 7.1 договору в частині недійсним і стягнення коштів.
Зупинено виконання постанови Волинського апеляційного суду від 18 липня 2024 року до закінчення касаційного провадження.
Справа № 161/5741/21 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2025 року справу № 161/5741/21 призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2025 року касаційне провадження у справі № 161/5741/21 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 201/2056/22 (провадження № 61-17372сво23).
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року касаційне провадження у справі № 161/5741/21 поновлено.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що 09 жовтня 2007 року ОСОБА_3 та AT КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір, за умовами якого позивачу надано кредит у розмірі 55 000,00 доларів США на купівлю житла та 14 500,00 доларів США на сплату страхових платежів, під 0,92 % на місяць, із кінцевим строком повернення                       до 09 жовтня 2027 року.
За умовами кредитного договору (пункт 7.1) передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11. цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2. договору.
Позивачка стверджувала, що умова кредитного договору, за якою вона повинна щомісячно вносити відповідачеві, крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову плату, є несправедливою в силу приписів статті                             18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 13 січня 2006 року. Ця умова суперечить частині третій статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тому згідно з частиною першою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України її необхідно визнати недійсною та застосувати наслідки недійсності правочину у вказаній частині.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 липня    2022 року у справі № 363/1834/17, від 26 жовтня 2021 року у справі                                         № 766/20797/18, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц, від 29 березня 2023 року у справі                                   № 759/20374/20, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20, від 15 березня 2023 року справі № 176/552/22, від 20 травня 2020 року у справі № 367/836/18.
Касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 31 травня 2023 року у справі № 464/1961/20.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що з моменту укладення договору та фактично до 2021 року щомісячно позивачка вносила плату за кредит.
З огляду на встановлені у справі обставини та сформульовані висновки щодо нікчемності пункту 7.1 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, проведення додаткового моніторингу і дострокову сплату платежів, суди дійшли висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача платежів, здійснених позивачкою за договором від 09 жовтня 2007 року, як винагороду за надання фінансового інструменту в рахунок погашення заборгованості за договором.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.
Верховний Суд, скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, указав, що умови спірного споживчого кредитного договору від 09 жовтня 2007 року (пункт 7.1) порушують публічний порядок та є нікчемними. Проте суд апеляційної інстанції помилково вважав пункт 7. 1 оспорюваним, а не нікчемним.
Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Ця норма є спеціальною стосовно частини першої статті 261 ЦК України і визначає особливості початку перебігу позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, незалежно від того, чи було такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання.
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 760/10552/17 зазначив, що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України.
Подібні за змістом висновки зроблені в постановах Верховного Суду від                               08 березня 2020 року у справі №755/612/16-ц, від 21червня 2018 року у справі №333/20.
У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто з 09 жовтня 2007 року.
У постанові від 02 червня 2025 року у справі № 201/2056/22 (провадження                                   № 61-17372сво23) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. Закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину поширюється на сторін (їх правонаступників) нікчемного правочину. Сторони нікчемного правочину обізнані про початок його виконання.
Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (зокрема, абзац 1 частини першої статті 216 ЦК України, пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України), яка пред`явлена стороною (її правонаступниками), належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною (її правонаступниками) такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину (першої дії), незалежно від того, чи було такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.
Оскільки порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» у справі, яка є предметом касаційного перегляду, допущено саме в момент укладення кредитного договору від 09 жовтня 2007 року, пункт 7.1 якого є нікчемним, саме з цього моменту розпочався строк позовної давності для вимог про застосування наслідків нікчемного правочину, однак з позовом позивачка звернулася у березні 2021 року.
Тому відносно вимог щодо застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.
Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення сплачених сум за нікчемним правочином, дійшов помилкового висновку про задоволення позовник вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки  коштів за період із 12 березня 2017 року до 29 березня 2021 року, тобто в межах позовної давності.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду в оскарженій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів через сплив позовної давності.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова апеляційного суду в оскарженій частині - скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вимог з підстав, викладених у цій постанові.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня                        2023 року та постанову Волинського апеляційного суду від 18 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення коштів скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун
| М. Ю. Тітов