ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року	Львів	Справа № 260/1719/24 пров. № А/857/21221/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                        Пліша М.А.,
суддів                                                             Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року (головуючий суддя Калинич Я.М., м. Ужгород) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в якому проcив:
1. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні зі служби в поліції.
2. Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Закарпатській області виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції за період з 18 травня 2021 року по 19 липня 2022 року, у розмірі 420882,36 грн. (чотириста двадцять тисяч вісімсот вісімдесят дві гривні тридцять шість копійок).
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, яка полягає у непроведені повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області  на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2021 року по 18.11.2021 року у розмірі 88707,89 грн. (вісімдесят вісім тисяч сімсот сім гривень 89 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції України в Закарпатській області оскаржило його в апеляційному порядку, просить рішення суду в частині задоволення позову - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що суд визначив середній заробіток в розмірі 983,37 грн. для визначення суми грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
В оскаржуваному рішенні суду зазначено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 року у справі за №260/1319/23 про стягнення недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку, яке набуло законної сили, було встановлено розмір середньоденної заробітної плати позивача 983,37 грн. А тому суд вважає, що встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Однак апелянт вважає, що дана справа це спір про оскарження дій суб`єкта владних повноважень про виплату грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції, а не спір щодо визначення суми компенсації за дні не використаної відпустки у минулі періоди.
Не можна застосовувати середній заробіток який використовувався для визначення компенсації за дні не використаної відпустки, тому, що він визначається у відповідності до до абз.1 п.2 розділу 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року грошова компенсація за невикористану відпустку визначається виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи.
Тоді як, згідно абз.4 п.2 розділу 2 Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи (середньоденна заробітна плата позивача за 2 місяці складає 438,98 грн.).
Отже, всі здійснені розрахунки судом суперечать Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року, оскільки середній заробіток для визначення суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні не відповідає абз.4 п.2 розділу 2 Порядку №100.
На виконання ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.03.2024 року про відкриття провадження до відзиву на позовну заяву відповідачем ГУНП в Закарпатській області підготовлено довідку про заробітну плату (грошове забезпечення) №290/106/5-24 від 09.04.2024 року ОСОБА_1 , яка оформлена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою місяці постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 (дана довідка міститься в матеріалах справи).
Відповідно довідки про заробітну плату (грошове забезпечення) №290/106/5-24 від 09.04.2024 року розмір середнього заробітку позивача ОСОБА_1 склав разом 26 778,08 грн., та має бути розділений на 61 календарних днів (березень, квітень), оскільки для виплати грошового забезпечення поліцейським у згідно спеціального законодавства застосовується не кількість робочих днів, а календарні дні в місяці (наказ МВС №260 від 06.04.2016). Отже, середньоденний заробіток ОСОБА_1 склав 438,98 грн., що не відповідає застосованим судом розмір середнього заробітку у розмірі 983,37 грн.
Враховуючи наведене, судом порушено Порядок №100, оскільки застосовано визначення середнього заробітку для виплати компенсації за відпустку, тоді як, дана справа це спір, що стосується стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні. Отже, сам розрахунок та сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 88707,89 грн не відповідає вимогам постанови КМ України №100 на які посилається суд.
Крім того, судом ухвалою від 15.04.2024 року у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду-відмовлено .
Частиною 2 статті 293 КАС України, учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Частиною 2 статті 293 КАС України, передбачено заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
Згідно ст. 294 КАС України не передбачено, окремо оскарження ухвали суду 15.04.2024 року, а тому в межах апеляційної скарги на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду 18.07.202 року апелянт подав заперечення на дану ухвалу.
ОСОБА_1 згідно позовної заяви до суду звернувся 18.03.2024 року, тоді як, виплату компенсації за дні невикористаної відпустки згідно рішення суду він отримав 13.12.2023 року, що підтверджується копією виписки з карткового рахунку наданої позивачем та наданих відповідачем копій платіжних інструкції.
Враховуючи наведене, позов ОСОБА_1 подано з порушенням трьох місячного строку звернення до суду, що встановлений для даної категорії справ.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до абз.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
У положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Згідно статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 подавши заяву про поновлення строків звернення до адміністративного суду 26.03.2024 року не додав жодного належного доказу, що підтверджує слова позивача про неналежне виконання відповідачем ГУНП в Закарпатській області рішення суду та звернення до нього з відповідною заявою.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що Наказом ГУ НП в Закарпатській області «По особовому складу» від 14.05.2021 року №103 о/с капітана поліції ОСОБА_1 , старшого дізнавача сектору дізнання Ужгородського районного управління ГУ НП в Закарпатській області звільнено зі служби в поліції згідно із Законом України «Про Національну поліцію» за п.7 ч.1 ст. 77 (за власним бажанням), 17 травня 2021 року.
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області, в якій просив визнати незаконним бездіяльність Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо неповної невиплати заробітної плати та зобов`язати відповідача виплатити на користь ОСОБА_1 заробітну плату за травень місяць 2021 року з урахуванням попередньо виплаченої суми, в розмірі 7140,80 грн.; визнати незаконним бездіяльність Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо невиплати до встановлених законодавством доплат до зарплати відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» від 30.03.2020 року №540-ІХ та зобов`язати відповідача виплатити вказані доплати на користь ОСОБА_1 за період з 26.12.2020 року по 17.05.2021 року.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду 22.09.2022 року у справі №260/2474/21, позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Серед іншого, зобов`язано Головне управління Національної поліції у Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату до зарплати, яка передбачена відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових спеціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» за період з 01.02.2021 року по 19.02.2021 року та з 14.04.2021 року по 17.05.2021 року та зобов`язано Головне управління Національної поліції у Закарпатській області (нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину основних та додаткових відпусток за період з 2015 по 2021 роки.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задовольнити частково. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року у справі №260/2474/22 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції в Закарпатській області щодо невиплати доплати до зарплати ОСОБА_1 у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019) та зобов`язання Головного управління Національної поліції в Закарпатській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату до зарплати, яка передбачена відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових спеціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)» за період з 01.02.2021 по 19.02.2021, з 14.04.2021 по 17.05.2021 та ухвалити в цій частині постанову, якою відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
На виконання Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2023 року у справі №260/2474/21 Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області було здійснено розрахунок та виплачено позивачу 22274,90 гривень.
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області у якому просить: визнати протиправним бездіяльність Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, щодо виплати грошової компенсації за невикористані мною дні відпустки 76 календарних днів, яке було виконано Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області за рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року у справі №260/2474/21, як такою що виконана не у повному обсязі; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену суму грошової компенсації за невикористану відпустку у кількості 76 календарних днів у розмірі 30466,88 гривень.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року у справі за №260/1319/23, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про стягнення недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку задоволено. Серед іншого, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Закарпатській області виплатити недоплачену суму грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані відпустки за період з 2015 по 2021 роки у розмірі 52461,22 грн.
Отримавши 13 грудня 2023 року доплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 51674,31 грн., позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 18.05.2021 по 13.12.2023 у розмірі 420882,36 грн., у зв`язку з чим звернувся до суду з позовом у цій справі.
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З огляду на вказане, суд вірно вважав, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, правильним є твердежння, що норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16.
Як уже зазначалось вище наказом ГУ НП в Закарпатській області «По особовому складу» від 14.05.2021 року №103 о/с капітана поліції ОСОБА_1 , старшого дізнавача сектору дізнання Ужгородського районного управління ГУ НП в Закарпатській області звільнено зі служби в поліції згідно із Законом України «Про Національну поліцію» за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням), 17 травня 2021 року.
Після цього ОСОБА_1 двічі звертався до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовами про виплату йому належних сум при звільнені. 
Остаточний розрахунок із позивачем проведено відповідачем 13.12.2023 року, відтак суд вірно вважав, що відповідач не дотримався вимог трудового законодавства щодо обов`язку виплатити працівнику при звільненні всі належні йому суми а тому  із відповідача належить стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до вимог статті 117 КЗпП України.
Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що відповідно до п. 1 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року1. Цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках:
а) надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки;
л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМ України №100 від 08.02.1995 року: 
абз. 1. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки;
абз 4. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Визначаючи середньоденний заробіток позивача суд першої інстанції виходив з того, що такий встановлений рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 року у справі за №260/1319/23 про стягнення недоплаченої суми грошової компенсації за невикористану відпустку, і такий встановлено у розмірі 983,37 грн. 
Однак даний спір стосується виплати грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні зі служби в поліції, а не спір щодо визначення суми компенсації за дні не використаної відпустки у минулі періоди коли грошова компенсація за невикористану відпустку визначається виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи.
Відповідно до пункту 7 розділу 1 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260). Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
З урахуванням викладеного, Порядком №100 врегульовані загальні засади алгоритму обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати (пункти 2,8), тоді як Порядком №260 встановлено особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців. Як наслідок до спірних правовідносин необхідно застосовувати відповідні алгоритми, передбачені Порядком №100 з обов`язковим врахуванням спеціального правового регулювання порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, визначеного Порядком №260.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у подібних правовідносинах, в постанові від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19.
Згідно довідки(а.с.28) у період березень - квітень 2021(місяці перед звільненням)  позивач отримував заробітну плату в розмірі 14608,03 грн. відтак розмір його середньоденного заробітку становив 478,95 грн.( 14608,03х2:61).       
Період затримки розрахунку при звільненні з 18.05.2021 (наступний день після звільнення) по 12.12.2023 року (оскільки 13.12.2023 року було здійснено виплату суми 51674,31 грн.) становить 939  днів.
Відтак з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає стягненню, але не більш як за шість місяців, тобто з 18.05.2021 року по 18.11.2021 року, що становить 185 календарних дня.
Відповідно розмір стягнення становить 88605,75 грн. (478,95 грн. х 185 календарних дня).
При цьому суд першої інстанції помилково покликався на позицію викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, бо така була прийнята за іншого правового регулювання. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити та в абзаці третьому його резолютивної частини вказати розмір стягнення 88605,75 грн. 
Щодо пропуску строку на звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції викладеними в ухвалі про відкриття провадження у справі від 28.03.2024 про те що такий пропущений з поважних причин.  
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити, бо судом порушено норми матеріального та процесуального права, відповідно апеляційну скаргу - задовольнити частково.  
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області – задовольнити частково, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року у справі №260/1719/24 - змінити.
Абзац третій резолютивної частини рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2024 року викласти в такій редакції: «Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ракоці, буд. 13, код ЄДРПОУ 40108913) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 88605,75 грн (вісімдесят вісім тисяч шістсот пґять  гривень 75 копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула