Постанова
Іменем України
 
09 липня 2025 року
м. Київ 
 
справа № 334/10020/24
провадження № 61-4296св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
стягувач -  ОСОБА_1 ,
боржник - ОСОБА_2 ,
приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Коцинян Меружан Оганесович, 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року в складі судді: Бредіхіна Ю. Ю., та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2025 року (повна постанова складена 13 березня 2025 року) в складі колегії: Онищенка Е. А., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,
 
Історія справи
Короткий зміст скарги
 
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулась зі скаргою на дії приватного виконавця.
 
Скарга мотивована тим, що тим, що на виконанні приватного виконавця Коциняна М. О. перебувало зведене виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року у справі № 334/7319/21, який видано на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 15 000 дол. США, трьох відсотків річних у сумі 428,30 дол. США та судових витрат в розмірі 9 972,20 грн.
 
Виконавець передаючи 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить боржниці, стягувачу ОСОБА_1 не перевірив, чи є інші виконавчі провадження і не об`єднав всі провадження у зведене, чим порушив право інших кредиторів.
 
ОСОБА_2 просила:
визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М. О. по передачі 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 кредитору ОСОБА_1 неправомірними;
скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М. О. від 06 грудня 2024 року про передачу 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 скаргу ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Коциняна М. О. залишити без задоволення.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
скарга обґрунтована тим, що виконавець не перевірив, чи є інші виконавчі провадження і не об`єднав всі провадження у зведене, чим порушив право інших кредиторів;
приватний виконавець заперечив проти доводів, викладених у скарзі, вказавши на те, що чинне законодавство не містить обов`язку передачі приватним виконавцем виконавчого провадження іншому виконавцю, і відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 904/7326/17. Також вказує на те, що майно боржника передане стягувачу ОСОБА_1 за ціною третього аукціону - 651 1184,80 грн, а сума боргу ОСОБА_2 ставила 641 778,70 грн, різниця у сумі 9 406,10 грн перерахована стягувачу в рахунок погашення судових витрат. Витрати приватного виконавця та його винагорода не стягнуті;
відповідно до приписів статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи;
виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень - невід`ємна частина судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи. За змістом правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17: «41. Положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону №1404-VIII, по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника. 42. Разом з тим установлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження»;
за таких обставин суд погоджується із доводами приватного виконавця щодо відсутності в його діях порушень законодавства та обов`язку передати виконавче провадження іншому державному чи приватному виконавцю.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення;
ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя 22 січня 2025 року у цій справі залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
при відмові в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що в діях приватного виконавця відсутні порушення права заявника. Колегія суддів погодилася з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне;
предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, та, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження. Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця за змістом статті 451 ЦПК України є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю; 
пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII та пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII установлюють принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження та визначають його обов`язковість при здійсненні виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями. Цей принцип полягає, зокрема, у наданні стягувачу права вибору - пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців (абзац другий частини першої статті 19 цього Закону). Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання, обираючи при цьому між державною виконавчою службою та приватними виконавцями. Частина перша статті 27 Закону № 1403-VIII і частина друга статті 24 Закону № 1404-VIII також передбачають право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначених Законом № 1404-VIII. Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Залежно від вибору стягувача та після пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця у відповідного виконавця виникають передбачені статтею 18 Закону № 1404-VIII права й обов`язки, зокрема обов`язок здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;
стягувач скористався правом вибору пред`явлення виконавчого документу та пред`явив до примусового виконання виконавчі листи Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року в справі №334/7319/21, який видано на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 15 000 дол. США, трьох відсотків річних у сумі 428,30 дол. США та судових витрат в розмірі 9 972,20 грн приватному виконавцю;
відповідно до абзацу першого частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Абзацом другим частини першої цієї норми передбачено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження. Положення, викладені у двох абзацах частини першої статті 30 Закону №1404-VIII, по суті становлять два логічно завершених автономних аспекти регулювання, що відносяться до предмета цієї статті, яка визначає особливості виконання кількох рішень державним або приватним виконавцем залежно від того, до кого надійшли на виконання кілька виконавчих документів щодо одного боржника. Разом з тим установлене абзацом першим частини першої статті 30 Закону № 1404-VIII правило щодо виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження тим виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, стосується виключно державних, а не приватних виконавців, тоді як щодо останніх діє правило абзацу другого частини першої цієї ж статті про виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності доводів скарги про порушення приватним виконавцем порядку виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника у рамках зведеного виконавчого провадження та не передання виконавчого провадження до виконавця, який першим відкрив виконавче провадження щодо боржника;
колегія суддів уважала безпідставними доводи апеляційної скарги щодо наявності у боржника іншого боргу, який перевищує суму боргу у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчих листів Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року в справі № 334/7319/21, який видано на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 15 000 дол. США, трьох відсотків річних у сумі 428,30 доларів США та судових витрат в розмірі 9 972,20 грн, з огляду на наступне. Черговість задоволення вимог стягувачів, що закріплена у статті 46 Закону № 1404-VIII, визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон № 1404-VIII прямо цього не передбачає. Якщо виконавець чи стягувач, отримавши інформацію про наявність декількох виконавчих проваджень чи арештів одного і того ж майна, виявить, що майна боржника не вистачає на покриття всіх вимог, має бути ініційована процедура банкрутства. Поширення дії статті 46 Закону № 1404-VIII на всю систему примусового виконання означатиме, що створюється друга конкурсна черговість задоволення вимог кредиторів, аналогічна тій, яка вже запроваджена законодавством про банкрутство. Отже, передбачені статтями 45, 46 Закону № 1404-VIII правила розподілу стягнутих з боржника грошових сум та черговості задоволення вимог стягувачів підлягають застосуванню в межах одного конкретного виконавчого провадження, а не загалом до всіх виконавчих проваджень щодо боржника.
 
Аргументи учасників справи
 
01 квітня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала касаційну скаргу на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2025 року (повна постанова складена 13 березня 2025 року), в якій просила:
            оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
31 березня 2023 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 (на користь ОСОБА_3 ), яке знаходиться на виконанні Дніпровський ВДВС. 06 вересня 2023 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 (на користь  ОСОБА_4 ), яке знаходиться на виконанні приватного виконавця Безмагоричних М. А. 21 листопада 2023 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 (на користь ОСОБА_4 ), яке знаходиться на виконанні приватного виконавця Безмагоричних М. А. Виконавче провадження № НОМЕР_4, про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 і яке знаходиться на виконанні приватного виконавця Коциняна М. О. було відкрито лише 07 лютого 2024 року, тобто значно пізніше, вказаних вище проваджень. Однак, приватний виконавець своєю постановою від 06 грудня 2024 року передав 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , саме ОСОБА_1 ;
судами обох інстанцій було порушено норми матеріального права, а саме, під час розгляду справи не було застосовано такі норми законодавства - статтю 61 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку черговості, визначеної статтею 46 цього Закону (у разі наявності застави та/або іпотеки декількох стягувачів щодо такого майна - також з урахуванням відповідних норм Закону України «Про заставу» та/або Закону України «Про Іпотеку»), а в межах однієї черги, визначеної статтею 46 цього Закону, - у порядку надходження виконавчих документів на виконання. Таким чином, кредитори за вищевказаними виконавчими провадженнями мають першочергове право на отримання не реалізованої на торгах квартири;
суди не звернули уваги на той факт, що сума боргу, яку боржник повинна повернути ОСОБА_5 становить 75 000 доларів США, що значно більше суми боргу ОСОБА_1 і виконавче провадження було відкрито раніше. А тому вона має першочергове право на отримання квартири. Однак, вона навіть не була повідомлена про факт передачі квартири. Крім того, виконавцем були проігноровані арешти інших виконавців, які були накладені раніше;
положення статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», розповсюджуються на всі провадження, без вказівки, що провадження повинно бути зведеним, або знаходитись у одного виконавця (приватного чи державного).Суд апеляційної інстанції у своїй постанові чомусь ігнорує статтю 61 ЗУ «Про виконавче провадження» і вказує, що дія статті 46 цього закону не поширюється на всю систему примусового виконання рішення суду. Ці твердження апеляційного суду є такими, що на відповідають законодавству, адже законодавство взагалі не вказує, що вказані статті закону розповсюджуються лише на зведені провадження. Таке твердження суду взагалі робить неможливим застосування черговості, визначеної Законом України «Про виконавче провадження», під час виконання судових рішень. Також, незрозумілим є твердження апеляційного суду, що у цих правовідносинах повинно застосовуватись законодавство про банкрутство. Адже це взагалі інші процедурні питання.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
 
08 липня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року: 
відзив приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Коциняна М. О. на касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без розгляду;
справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 22 травня 2025 року вказано, що:
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: порушення норм процесуального права.
 
Фактичні обставини 
 
На виконанні приватного виконавця Коциняна М.О. перебувало зведене виконавче провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчих листів Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2024 року в справі № 334/7319/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/113998005, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114384604), який видано на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 15 000 дол. США, трьох відсотків річних у сумі 428,30 дол. США та судових витрат в розмірі 9 972,20 грн.
 
В межах виконавчого провадження приватним виконавцем описана та арештована 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала боржнику ОСОБА_2 .
 
Вказане майно боржника виставлене на аукціон, проте за результатами трьох торгів не реалізоване, відтак постановою виконавця від 06 грудня 2024 року, в порядку визначеному статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження», нереалізоване майно передане стягувачу в рахунок погашення боргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17 (провадження № 14-175цс19) вказано, що:
«правовідносини сторін регулювалися Законом № 606-XIV, чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
Згідно із статтею 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статей 32, 52 Закону № 606-XIV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
За загальним правилом (частина перша статті 62 цього Закону) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.
Порядок реалізації арештованого майна передбачений частиною шостою статті 62 Закону № 606-XIV у якій визначено, що уразі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.
Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 згаданого Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт.
При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 Закону № 606-XIV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення яких можуть бути інші юридичні факти (пункт 4 частини другої вказаної статті).
З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону № 606-XIV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).
Саме такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1655цс16) та від 14 червня 2017 року (провадження № 6-1804цс16), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків».
 
У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16 зазначено, що: 
«Закон № 606-XIV допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону № 606-XIV).
Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону № 606-XIV). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 цього Закону).
Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.
Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника могло б стати пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16.
Згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.
Оскільки предметом розгляду за скаргою ОСОБА_1 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову, у зв`язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд мав залишити без розгляду і роз`яснити заявниці можливість вирішення спору в позовному провадженні.
Ураховуючи зазначене, а також той факт, що подання боржником скарги на рішення та дії державного виконавця не забезпечує йому відновлення порушених прав на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення, суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення.
Отже, судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають скасуванню із залишенням скарги ОСОБА_1 без розгляду. Також необхідно повідомити ОСОБА_1, що подання скарги на рішення та дії державного виконавця не забезпечує їй відновлення порушених прав на нерухоме майно, на яке було звернено стягнення, а тому їй слід звернутися до суду за захистом своїх прав із відповідним позовом у порядку позовного провадження».
 
У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року в справі № 463/1204/15-ц вказано, що: 
«разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.
Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника могло б стати пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2176/20 (провадження № 61-2503св21) зазначено, що «у справі, що переглядається, предметом скарги є дії та рішення державного виконавця щодо винесення постанови та складання акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Враховуючи, що вимоги скарги на дії державного виконавця щодо винесення постанови та складання акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу спрямовані на втрату чинності цих документів, які пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника, що є підставою для виникнення прав та обов`язків інших осіб, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав. При цьому, ефективним способом захисту прав стягувача є пред`явлення до суду позову із залученням до участі у справі інших стягувачів, боржника та державного виконавця як відповідачів, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Тому зазначені вимоги скарги мають вирішуватися в порядку позовного провадження, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, у зв`язку із цим скаргу в цій частині належить залишити без розгляду».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року в справі № 2-3086/11 (провадження № 61-13731св23) вказано, що «у справі, що переглядається, заявник, зокрема, оскаржує дії та рішення приватного виконавця, пов`язані з проведенням аукціону з реалізації предмета іпотеки та його передачею стягувачу в рахунок погашення боргу. Вимоги про оспорення акту та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є спором про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі. До таких правовідносин мають застосовуватись загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, із залученням до участі у справі як відповідачів стягувача та приватного виконавця. Тому такі вимоги не підлягають вирішенню в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, у зв`язку із цим скаргу ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій приватного виконавця при складанні та видачі акта від 23 листопада 2022 року про реалізацію предмета іпотеки, скасування цього акта, визнання неправомірними дій приватного виконавця при винесенні постанови від 25 листопада 2022 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, скасування цієї постанови, належить залишити без розгляду».
 
У справі, що переглядається, предметом скарги є неправомірність дій приватного виконавця по передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу та скасування постанови приватного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу. Вимоги про оспорення акту та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є спором про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі. Оскільки право на майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника могло б стати пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і виконавця як відповідачів. До таких правовідносин мають застосовуватись загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову, із залученням до участі у справі як відповідачів стягувача та виконавця. Тому такі вимоги не підлягають вирішенню в порядку судового контролю і скаргу суди мали залишити без розгляду та роз`яснити заявниці можливість вирішення спору в позовному провадженні із залученням стягувача і виконавця як відповідачів. Як наслідок оскаржені судові рішення частині належить скасувати, а скаргу - залишити без розгляду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати і скаргу на дії приватного виконавця залишити без розгляду.
 
Керуючись статтями 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року, постанову Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2025 року скасувати та скаргу ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Коциняна Меружана Оганесовича залишити без розгляду.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 05 березня 2025 року втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                               Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко