ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 766/1634/23                 Головуючий в суді І інстанції Ус О.В.  
Номер провадження: 22-ц/819/361/25                                         Доповідач Кутурланова О.В.

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року                                                                                        м. Херсон
                                                                    
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач) Кутурланової О.В.,
суддів: Воронцової Л.П.,
Майданіка.В.,
секретар Олійник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні апеляційні скарги
ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Юрченко Наталя Сергіївна, та ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Акціонерне товариство «Кредобанк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, поділ спільного майна, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, поділ спільного майна подружжя. 
В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у червні 2015 року познайомилася з ОСОБА_1 і з жовтня 2015 року вони почали співмешкати. Жили однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з її дитиною від першого шлюбу в орендованій однокімнатній квартирі в АДРЕСА_1 .
З відповідачем вони вели спільне господарство, разом сплачували орендну плату за квартиру, мали спільний бюджет, що складався з заробітку відповідача, який працював водієм у Республіці Польща, та її заробітної плати і  бонусів, як головного економіста Райффайзен Банку Аваль.
В 2017 році вирішили придбати власне житло за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 34500 доларів США. Оскільки всієї суми у них не було,  допомогли частково їх батьки, подарувавши по 8000 доларів США, загалом 16 000,00 доларів США. За домовленістю з продавцем уклали попередній договір, у якому визначили умови оплати вартості квартири у розстрочку та внесли перший платіж у розмірі 22000 доларів США, виплату решти суми розстрочили на декілька платежів. 
24.07.2018 року зареєстрували шлюб з відповідачем, а 31.07.2018 року внесли остаточний платіж та уклали основний договір купівлі-продажу трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О.В., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №27285059.  
У період шлюбу ними також придбано автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», 2015 року випуску, що також є їх спільною сумісною власністю.
Крім того, в період шлюбу на проведення ремонтних робіт у квартирі вона взяла кредит в ПАТ «А-Банк» в сумі 50000 грн.
Позивач зазначила, що внаслідок зловживання відповідачем алкогольними напоями та вчинення домашнього насильства щодо неї спільне життя в них не склалося. Під час війни  відповідач забрав з дому всі коштовні речі та машину і виїхав через АР Крим до Польщі. 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси у справі №521/3053/23 від 12.06.2023 року шлюб між ними розірвано. 
Посилаючись на те, що спірна квартира та автомобіль є спільно набутим майном подружжя, а зобов`язання по поверненню кредитних коштів є спільним зобов`язанням, з урахуванням уточнених, доповнених та змінених позовних вимог, позивач остаточно просила суд: 
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_1 з жовтня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати спільною сумісною власністю подружжя трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер НОМЕР_1 , 2015 р.в., а також визнати спільними зобов`язання по поверненню кредитних коштів в розмірі 50 000,00 грн в ПАТ «А-Банк»;
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на   частину трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 438446,00 грн. та, відповідно, припинити право власності ОСОБА_1 на цю   частку трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати право приватної власності за ОСОБА_1 на легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер НОМЕР_1 , 2015 р.в. і стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості частки автомобіля в розмірі 9250 доларів США, що еквівалентно 340400,00 грн.;
- стягнути з ОСОБА_1 на її користь 25 000,00 грн, що складає  частину кредитних зобов`язань перед ПАТ «А-банк» у загальному розмірі 50000 грн.
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що до реєстрації шлюбу зустрічався з відповідачкою, періодично проводили час разом, однак спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали і однієї сім`єю до реєстрації шлюбу не проживали.  За характером роботи він переважно перебував у Республіці Польща, так як працював там водієм далекобійником і мав високу заробітну плату, з якої зробив заощадження на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що придбана за його особисті кошти у сумі 34500 доларів США, переважна більшість яких внесена за умовами попереднього договору у якості авансу до реєстрації шлюбу і лише останній платіж у розмірі 6250 доларів США внесено в перший тиждень шлюбу з його особистих заощаджень.
Спірний транспортний засіб придбаний у період шлюбу, але також за його особисті кошти. 
На підставі наведеного, з урахуванням зміни предмету зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати за ним право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 1089745965101;
- визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль «VOLKSWAGEN», модель «PASSAT», дата випуску 2015 року, кузов № НОМЕР_2 ;
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 липня 2023 року в якості забезпечення позову накладено арешт на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 27 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: АТ "Кредобанк" про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, про поділ спільного майна та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено частково.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2018 року, посвідченому приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О.В., зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №27285059.
В порядку поділу майна подружжя визнано право власності на легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, 2015 р.в. за ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію частини вартості легкового автомобіля марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, 2015 р.в. в розмірі 160 150,00 грн. 
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в розмірі 1 601,50 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в розмірі 7 705,46 грн.
Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 липня 2023 р. у вигляді арешту частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 скасовано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у встановлені факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю подружжя спірної квартири незаконним, необґрунтованим, та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням всіх фактичних обставин, які мають значення для справи, просила рішення суду скасувати в зазначеній частині та постановити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
 
ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Юрченко Н.С., на рішення суду також подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 і просив рішення суду в цій частині скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі. Наголошував на тому, що автомобіль  марки «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, є його особистою приватною власністю, оскільки придбаний хоча і у період шлюбу, але за його особисті кошти.

Відзивів на скарги до апеляційного суду не надходило.

Заслухавши доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, а саме: представника ОСОБА_2 – адвоката Головатенка К.К., представника ОСОБА_1 – адвоката Юрченко Н.С., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у визначених цивільним процесуальним законом межах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, відповідає вказаним вимогам закону у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області  № 299, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 24.07.2018 року (т.1 а.с. 10).
31.07.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Годованим О.В., за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 39 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 17, 115-116 ).
З нотаріально посвідченого попереднього договору від 26.09.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що сторони попередньо домовилися щодо укладення в майбутньому до 31.07.2018 року договору купівлі-продажу вищевказаної квартири, при цьому ОСОБА_1 , як аванс в рахунок укладення наступного договору передав, а ОСОБА_3 отримала гроші в сумі 578 952,00 грн., що на дату укладення договору становить 22 000,00 доларів США (т.1 а.с.161-169).
28.02.2018 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 168 437,50 грн, що еквівалентно 6 250,00 доларів США, що загалом становить з раніше сплаченою сумою 28 250,00 доларів США.
З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що вона з 16.10.2013 року по 27.09.2018 р. була зареєстрована у с.Музиківка Білозерського району Херсонської області (т.1 а.с.8), а з 16.04.2019 р. у АДРЕСА_2 .
Згідно нотаріально посвідченого попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири від 26.09.2017 року, стороною якого був відповідач ОСОБА_1 , останній на момент укладення договору проживав за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.161-164). Такі ж саме відомості щодо місця проживання ОСОБА_1   зазначені у договорі купівлі-продажу квартири від 31.07.2018 року (т.1 а.с. 211-212).
З матеріалів справи вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2   відповідач ОСОБА_1 зареєстрований 16.04.2019 року (т.1 а.с. 65), до цього відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 12.05.2004 року по 10.10.2018 року.
Довідки про доходи ОСОБА_1 , надані компанією «ІНТРА С.А.» Республіки Польща містять інформацію про місце його проживання по АДРЕСА_4 та отримання доходу у Республіки Польща у період з листопада 2015 по вересень 2016 року; з жовтня 2016 року по вересень 2017 року; з листопада 2017 по лютий 2022 року, з липня 2022 року по липень 2023 року, шо свідчить про те, що до реєстрації шлюбу відповідач переважно перебував та проживав у Республіці Польща.
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 12.06.2023 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набуло законної сили 13.07.2023 року (т.1 а.с.124-126).
Предметом первісних позовних вимог у даній справі є матеріально-правові вимоги позивачки про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом є визнання права особистої власності на спірне майно.
Відповідно до статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом із тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 та інших, зокрема і в постанові від 17 січня 2024 року у справі №759/14906/18.
На підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2015 року по 24 липня 2018 року позивачка надала суду фото селфі, на яких вони з відповідачем зображені (т.2 а.с.12-13,16,17), за її клопотанням судом першої інстанції заслухані покази двох свідків, мешканців будинку, квартиру у якому орендувала позивачка з дитиною, які епізодично бачили сторони на прогулянці біля будинку або з пакунками з магазину, з чого зробили висновок, що вони з відповідачем є сім`єю.    
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог щодо встановлення факту проживання позивача однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини справи та надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б достовірно та беззаперечно свідчили про спільне проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період з жовтня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому судом вірно зазначено, що покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 носять дуже узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю, так само як і надані суду сумісні фотосвітлини сторін.
Зазначені свідками поодинокі факти того, що сторони спільно гуляли з дитиною чи несли пакунки з магазину не є достовірними доказами на підтвердження факту постійного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, що притаманні сім`ї, оскільки за відсутності інших більш вагомих, достовірних та беззаперечних доказів, які б свідчили про фактичне проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, такі обставини можуть свідчити лише про епізодичні зустрічі та проведення часу разом, що притаманне парам.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін з жовтня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, при вирішенні первісних та зустрічних позовних вимог, заявлених щодо спірної квартири, суд першої інстанції дав належну оцінку тій обставині, що переважна більшість коштів за договором купівлі-продажу сплачена ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з позивачкою - 747 389,5 грн. (т.1 а.с.161-169, т.1 а.с.165), а 31.07.2018 року (через тиждень після укладання шлюбу) доплачено за квартиру 129 502,5 грн. та укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, покупцем за яким зазначено відповідача.
Судом досліджені джерела доходу та формування заощаджень кожною зі сторін до укладення шлюбу та після укладення шлюбу для придбання спірної квартири.
З наданих суду доказів встановлено, що ОСОБА_2 мала постійне місце роботи та отримувала дохід з липня 2015 року (після розірвання попереднього шлюбу) по червень 2018 року, який складав щомісячно від 5 189,56 грн. до 9 633,42 грн. (т.2 а.с. 18-19). При цьому на утриманні позивачки перебувала малолітня дитина, з якою вони проживали в орендованій квартирі.
Доказів, які б достовірно свідчили про подарунок їй грошових коштів батьками (нотаріально посвідчений договір дарування) або наявність у неї грошових заощаджень до шлюбу з ОСОБА_1 (витяги з банківських рахунків, тощо), за рахунок яких вона могла б сплатити частину коштів за придбану квартиру, позивачем в обгрунтування позовних вимог не надано.
При цьому відповідачем ОСОБА_1 надані докази того, що починаючи з 13.11.2015 року він офіційно працював в польській компанії «Інтра Спулка Акцийна» на посаді водія сідлового автопоїзда, регулярно та стабільно отримував заробітну плату та виплати за відрядження, про що свідчать надані довідки про доходи ОСОБА_1 за період з 13.11.2015 року по липень 2018 року, а також довідки водія про отримання додаткових виплат за відрядження за період з 01.01.2015 року по 31.01.2020 року (т.2 а.с.219-238), які містять нотаріально посвідчений переклад на українську мову (т.1 а.с.166-183, 184-186). 
З даних довідок вбачається, що ОСОБА_1 отримував винагороду як водій сідлового автопоїзда на польський банковий рахунок (з листопада 2016 року по вересень 2017 року, з листопада 2017 року по лютий 2022 року, з липня 2022 року по липень 2023 року), сума винагороди зазначена за кожний місяць окремо з податком та без. Крім того, за період з 01.01.2015 р. по 31.01.2020 р. відповідач отримав виплати за відрядження: добові, проживання, рахунки, розмір яких за вказаний період склав 7391,00 злотих та 34568,65 євро. 
Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст.60 СК України вважається правильно застосованою.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Відповідно до п.3 ч.1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідачем доведено наявність у нього джерела доходу та особистих заощаджень, достатніх для сплати вартості квартири, які сформовані до реєстрації шлюбу з позивачкою.
При цьому розмір заробітної плати ОСОБА_2 за липень 2018 року склав з податками та обов`язковими платежами 14 037,10 грн, розмір доходів ОСОБА_1 за липень 2018 року з урахуванням суми сплачених податків склав 1354,94 злотих (що за курсом НБУ складає 9902,63 грн.), що свідчить про відсутність можливості у сторін за тиждень перебування у шлюбі сформувати заощадження для остаточного розрахунку за квартиру у розмірі 129 502,5 грн. 
За наведених обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про обгрунтованість зустрічних позовних вимог про визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 та відмову у зв`язку з цим в задоволенні позову ОСОБА_2 про її поділ, як спільно набутого майна подружжя. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 в цій частині не спростовують висновків суду, а зводяться лише до власної переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду і яким суд першої інстанції дав належну оцінку, та не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого судом рішення.

Щодо поділу спірного транспортного засобу, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити наступне.
20.10.2021 року, в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб «VOLKSWAGEN», комерційний опис (модель) «PASSAT», дата випуску 2015 року, кузов № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 (т.1 а.с.22).
З наявних у справі доказів вбачається, що транспортний засіб придбано за кошти, отримані за кредитним договором № 45896/2021.Б від 21.10.2021 року, укладеним між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 в розмірі 243 743,03 грн. (т.1 а.с.87-100). При цьому придбане авто зареєстроване за ОСОБА_2 і 21.10.2021 року в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором передано у заставу Банку, заставна вартість автомобіля визначена у сумі 320 300,00 грн. (т.1 а.с.101-105).
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 особисто в погашення зобов`язань за кредитним договором сплачено :
-26.09.2023 року 15 000,00 грн;
-22.11.2023 року 15 000,00 грн. (т.2 а.с. 106). 
Вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 частини коштів, сплачених в погашення зобов`язань за кредитним договором, отриманим на придбання спірного транспортного засобу, який є спільно набутим майном подружжя, відповідачем ОСОБА_1 не заявлено. 
Під час розгляду справи з відкритих реєстрів, а саме інтернет сторінки Судова влада встановлено, що в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває в процесі розгляду цивільна справа за позовом Акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.
З матеріалів справи також вбачається, що транспортний засіб оголошено у розшук приватним виконавцем у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим написом, де стягувачам є АТ «Кредобанк», боржником ОСОБА_2 , про звернення стягнення на рухоме майно – транспортний засіб «VOLKSWAGEN», модель PASSAT, державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, 2015 року випуску (т.3 а.с.149-154).
За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17, провадження №14-325цс18), конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17 (провадження №61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».
Отже, підсумовуючи викладене, слід дійти висновку про те, що той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.
Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
На підставі наведеного, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання транспортного засобу за свої особисті кошти, або на підтвердження обставин, визначених ч.1 ст.57 СК України, які б давали підстави для визнання автомобіля його особистою приватною власністю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний транспортний засіб є спільною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у визначений ОСОБА_2 спосіб, а саме визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_1 з присудженням їй компенсації частини вартості автомобіля, яка визначена у розмірі 160 150,00 грн. виходячи з вартості оцінки транспортного засобу у договорі застави від 21.10.2021 року (320 300,00 грн.), оскільки інших належних доказів вартості автомобіля на час розгляду справи сторонами не надано.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність правових висновків суду в цій частині та зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 частини заборгованості за споживчим кредитом в ПАТ «А-банк» сторонами по справі не оскаржується, а тому на предмет його законності та обгрунтованості в цій частині апеляційним судом не переглядається.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.367,368,375,381,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Юрченко Наталя Сергіївна, та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 27 березня 2025 року залишити без змін.
   Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
    Повний текст постанови виготовлено – 11 червня 2025 року.

Головуючий                                                                                О.В.Кутурланова   

Судді:                                                                                           Л.П.Воронцова

                                                                                                       В.В.Майданік