ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

02 липня 2025 року 
справа № 580/5008/24
адміністративне провадження № К/990/23485/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Ханової  Р.  Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року (суддя - Руденко А. В.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року (судді: Безименна Н. В., Аліменко В. О., Кучма А. Ю.)
у справі №580/5008/24
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Черкаській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

УСТАНОВИВ:

Рух справи

ОСОБА_1 (далі - позивач у справі, скаржник) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2024 року №0003954-2408-2309-UA71080270000076233,№0003955-2408-2309-UA71080270000076233, якими позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 та 2022 роки відповідно.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.

02 червня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі №580/5008/24, провадження за якою відкрито ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року, справа витребувана з суду першої/апеляційної інстанції.

Позивач у касаційній скарзі зазначив підставою касаційного оскарження пункт 1 частини четвертої, підпункти «а» та «в»   пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Доводи  щодо підстав касаційного оскарження підлягають перевірці під час касаційного перегляду справи №580/5008/24.

05 червня 2025 року надійшла електронна справа №580/5008/24 в системі документообігу суду ДСС, а 16 червня 2025 року на адресу Верховного Суду надійшла справа в паперовому виді.

Обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що позивач є власником 11/50 частини єдиного майнового комплексу ПАТ «Мліївський завод технологічного обладнання», зокрема: інженерно-лабораторний корпус з підвалом, площею 1306,8 кв. м; склад ширпотребу, площею 761,0 кв. м; склад матеріальний, площею 855,6 кв. м, які були придбані у ПАТ «Мліївський завод технологічного обладнання» згідно з договором купівлі-продажу частини комплексу від 10 березня 2017 року та в ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу частини комплексу від 25 жовтня 2017 року (а. с. 11-18).

Вказане нерухоме майно передано в господарське відання ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» (засновником якого є позивач) на підставі договору про закріплення майна на праві господарського відання від 20 лютого 2019 року, що визнається сторонами.

19 лютого 2024 року відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення:

-          № 0003954-2408-2309-UA71080270000076233, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік в сумі 248 589,00 грн, об`єкт оподаткування будівлі промисловості та склади, розмір частки у праві спільної власності 2762,10 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 19);
-          № 0003955-2408-2309-UA71080270000076233, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2022 рік в сумі 269 304,75 грн, об`єкт оподаткування будівлі промисловості та склади, розмір частки у праві спільної власності 2762,10 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Висновки судів попередніх інстанцій

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій встановили, що до видів діяльності ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» за КВЕД належать, зокрема: 22.21 Виробництво плит, листів, труб і профілів із пластмас (основний); 22.73 Виробництво будівельних виробів із пластмас; 19.20 Виробництво продуктів нафтоперероблення; 22.22 Виробництво тари з пластмас.

Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010 прийнятий наказом Держспоживстандарту України від 11 жовтня 2010 року №457, відповідно до якого наведена вище діяльність ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» класифікована за КВЕД ДК 009:2010 у секції «С» (Переробна промисловість) та знаходиться в проміжку секцій B-F, як це передбачено підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Суди попередніх інстанцій врахували й положення Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, відповідно до якого будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості» та клас 1252 «Резервуари, силоси та склади».

З наявних в матеріалах справи копій договорів купівлі-продажу від 10 березня 2017 року, від 25 жовтня 2017 року та витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судами установлено, що нерухоме майно, яке перебуває у власності позивача, а саме 11/50 майнового комплексу будівель і споруд, площею 2259,9 м. кв., що розташований у Черкаській області, Городищенський район, с. Мліїв, вул. Кушніра Данила, буд. 97, є частиною цілісного майнового комплексу та відповідає ознакам будівель промисловості для використання у товарному виробництві.

В той же час, суди першої та апеляційної інстанцій акцентували на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази використання вказаного майна за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивача заявив клопотання про долучення до матеріалів справи доказів використання нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності ТОВ «Благо-Гарант-Плюс», зокрема, фотоматеріали (без прив`язки до місця і дати їх створення), копії договорів оренди промислового обладнання тощо.

Суд апеляційної інстанції протокольною ухвалою суду від 29 квітня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи нових доказів з підстав, визначених частиною четвертою статті 308 КАС України, а саме представник позивача не навів жодних належних обставин та не надав доказів неможливості своєчасного подання доказів використання 11/50 майнового комплексу за призначенням у господарській діяльності ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» чи іншого суб`єкта господарювання до матеріалів справи під час її розгляду в суді першої інстанції.

Суди дійшли висновку щодо відсутності всіх обов`язкових елементів для застосування до позивача передбаченої підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги 

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, позивач стверджує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2021 року у справі № 819/60/18 (адміністративне провадження №К/9901/58271/18), від 01 листопада 2021 року справі № 640/3355/19 (адміністративне провадження №  К/9901/35816/19), та проігнорували, що у позивача перебувають будівлі, які дійсно відносяться до будівель групи 125 «Будівлі промислові та склади», що не заперечується самим же контролюючим органом у своїх податкових повідомленнях-рішеннях; матеріалами справи підтверджено, що дане нерухоме майно використовується за цільовим призначенням; оскаржуване рішення відповідача прийнято без дотримання принципів пропорційності та балансу інтересів держави і платника податків.

Скаржник вважає, що з огляду на положення статті 2 КАС України, суди першої та апеляційної інстанцій не захистили права позивача від упередженого та некоректного ставлення відповідача до позивача та від незаконного застосування до позивача штрафних санкцій.

Позивач зауважив, що Шостий апеляційний адміністративний суд вказав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази використання нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності позивача. При цьому, суд не зазначив, які саме докази мав надати позивач на підтвердження використання даного нерухомого майна у господарській діяльності, у зв`язку із чим позивач залишився у правовій невизначеності, оскільки документи, зокрема договори із контрагентами, договір на оренду обладнання, яке безпосередньо використовується у даному приміщенні при виробництві полімерних люків та фотографії безпосереднього приміщення із обладнанням та готовими виробами - полімерними люками, суди не взяли до уваги.

Позивач просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року та рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року у справі №580/5008/24, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на касаційну скаргу позивача від податкового органу не надходив, що не перешкоджає касаційному розгляду.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.

Правове регулювання та висновки Верховного Суду 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам в межах підстав касаційного розгляду, Верховний Суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (далі - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, регламентовано приписами статті 266 ПК України.

Згідно із підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Як передбачено у підпункті 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку. (підпункт 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України).

Відповідно до пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Згідно із Державним класифікатором будівель і споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, до будівель промисловості належать будівлі класу 1251 «Будівлі промисловості».

Цей клас включає:

криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням;

1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»,
1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»,
1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»,
1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»,
1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»,
1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»,
1251.7 «Будівлі підприємств лісової, деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»,
1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»,
1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Як передбачено у пункті 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Згідно із пунктом 30.2 статті 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

За правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Окрім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості, не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, в яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Питання правомірності донарахування податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, власнику нежитлового приміщення, що віднесене до будівель промисловості, та можливість застосування положень підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України до будівлі, яка, хоч і віднесена до будівель промисловості згідно з правовстановлюючими документами, однак не використовується у виробничому процесі промислових підприємств, - отримало правову оцінку у рішенні Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року (справа №820/3556/17).

У подальшому висновки касаційного суду у справі №820/3556/17 були застосовані Верховним Судом у постановах: від 25 лютого 2020 року (справа №0940/1708/18); від 5 березня 2020 року (справа №825/1625/17), від 1 квітня 2020 року (справа №120/4261/18-а), від 21 жовтня 2020 року (справа № 806/2686/18), від 11 листопада 2020 року   (справа №826/6647/17), від 17 січня 2024 року (справа №520/2239/21) тощо.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій установили, що частина цілісного майнового комплексу, що належить позивачу, відповідає ознакам будівель промисловості для використання у товарному виробництві, а діяльність ТОВ «Благо-Гарант-Плюс», директором і засновником якого є позивач, класифікована за КВЕД ДК 009:2010 у секції «С» (Переробна промисловість) та знаходиться в проміжку секцій B-F, як це передбачено підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. 

При цьому, суди відмовили в задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними, допустимими і достатніми доказами факт безпосереднього використання ним зазначених вище об`єктів нерухомості у власній господарській діяльності.

Обґрунтовуючи такий висновок, суди попередніх інстанцій виходили з того, що з відзиву на позовну заяву вбачається, що ОСОБА_1 передав об`єкт нежитлової нерухомості: будівлі промисловості та склади, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в статутний капітал ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» (ЄДРПОУ 42305457), засновником та керівником якого є позивач, на підтвердження чого ОСОБА_1 надав контролюючому органу статут ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» та договір про закріплення майна на праві господарського відання від 20 лютого 2019 року.

Крім того, суди врахували, що у розділі «Відомості про об`єкти оподаткування» реєстраційних даних ІКС «Податковий блок» по ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» наявна інформація про об`єкт: склад матеріальний та цех розташовані за адресою: Черкаська область, с. Мліїв, вул. Данила Кушніра, 97. 

Основний вид діяльності ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» - 22.21 «Виробництво плит, листів, труб і профілів із пластмас». Інші види діяльності: 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт», 22.73 «Виробництво будівельних виробів із пластмас», 46.76. «Оптова торгівля іншими проміжними продуктами», 19.20 «Виробництво продуктів нафтоперероблення», 47.78 «Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах», 22.22 «Виробництво тари з пластмас». 

Кількість працюючих згідно поданих податкових розрахунків сум доходу, нарахованого на користь платників податків ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» - у 2021 році 3 особи, у 2022 році 3 особи, у 2023 році - 2 особи (в т. ч. керівник Назарян Г. О.).

Податкові декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» за період з 2019 по 2024 рр. в інформаційній системі «Податковий блок» не відображені.

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи щодо передачі будівель промисловості та складів (єдиного майнового комплексу) за адресою: с. Мліїв, вулиця Данила Кушніра, будинок 97 громадянином ОСОБА_1 до статутного капіталу ТОВ «Благо-Гарант-Плюс» відсутні.

Тобто, суди попередніх інстанцій врахували доводи податкового органу, зазначені у відзиві на позовну заяву, які побудовані на податковій інформації щодо діяльності ТОВ «Благо-Гарант-Плюс», яка міститься в інформаційній системі «Податковий блок». При цьому, суди не витребували у сторін жодного доказу, яким мотивовані судові рішення, зокрема, статут ТОВ «Благо-Гарант-Плюс», договір про закріплення майна на праві господарського відання від 20 лютого 2019 року, дані розділу «Відомості про об`єкти оподаткування» реєстраційних даних ІКС «Податковий блок» по ТОВ «Благо-Гарант-Плюс», та будь-яку іншу податкову інформацію, яка б свідчила про діяльність цього Товариства, його засновника, місця провадження діяльності, звітування до податкового органу тощо.

Крім того, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання позивача про долучення нових доказів (щодо використання нерухомого майна за призначенням у господарській діяльності) з підстав відсутності поважних причин ненадання їх позивачем до суду першої інстанції, не врахував, що справа в суді першої інстанції розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, тобто відповідність доказу об`єктивній дійсності є його безсумнівність, яка обумовлена зібраними матеріалами справи; достатніми, що відображається в наявності такої системи належних, допустимих, достовірних доказів, які отримані в результаті всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин, пов`язаних з предметом справи та всієї сукупності зібраних у ній доказів і яка достовірно встановлює всі обставини справи; належними, тобто властивість доказу, яка характеризує зв`язок відомостей і які становлять його зміст з обставинами, які підлягають доказуванню; допустимими, тобто відповідними процесуальній формі їх одержання, єдиною загальною вимогою недопустимості доказів є виявлення порушень закону при їх збиранні.

При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Результат такого дослідження має бути відображений у мотивувальній частині судового рішення відповідно до положень частини четвертої статті 246 КАС України.

У межах цієї справи суди першої та апеляційної інстанцій не дотримались обов`язку із безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи та надання правової оцінки усім доводам учасників справи, застосувавши формальний підхід до її вирішення та порушивши правила офіційного з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання рішення; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що судами попередніх інстанцій допущено поверхневий підхід до вирішення спору, який виник між сторонами у цій справі, а тому Верховний Суд не може визнати законними і обґрунтованими рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, оскільки не встановлення дійсного предмета доказування та/або ненадання правової оцінки обставинам справи, що входять до предмета доказування, свідчить про недотримання судами вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, невжиття належних та достатніх заходів для встановлення фактичних обставин справи, шляхом виявлення та витребування доказів, зокрема, з власної ініціативи.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або; 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Частиною четвертою зазначеної статті встановлено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права допустили обидві судові інстанції, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з урахуванням предмета доказування у цій справі, з перевіркою їх належними та допустимими доказами, надати належну правову оцінку кожному доказу окремо та у їх сукупності.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року скасувати, справу №580/5008/24 направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                     Р. Ф. Ханова 

Судді:                                                                                                               Л. І. Бившева

                                                                                                                    В. В. Хохуляк