ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" серпня 2025 р.                                                               Справа №914/326/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                      Желік М.Б.
суддів                                                                                          Орищин Г.В.
                                                                                                    Галушко Н.А.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” від 03.05.2025 (вх. №01-05/1348/25 та №01-05/1366/25 від 05.05.2025)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 (повну ухвалу складено 30.04.2025, суддя Морозюк А.Я.), постановлену за результатами розгляду грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” до боржника
та на ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 (повну ухвалу складено 30.04.2025, суддя Морозюк А.Я.), постановлену за результатами попереднього засідання,
у справі №914/326/25
у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м. Київ
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Методика-ПРО” (79024, м. Львів, вул. Промислова, буд. 50/52, ідентифікаційний код 39543792)

за участю представників сторін:
від скаржника Грищенко О.М. (в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду)

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 у справі №914/326/25 вимоги ТзОВ “Компанія “Ніко-Тайс” до боржника визнано частково в розмірі 171 349,05 грн., з яких: - 4 844,80 грн. судового збору - підлягають внесенню до першої черги реєстру вимог кредиторів; - 166 504,25 грн. основного боргу - підлягають внесенню до четвертої черги реєстру вимог кредиторів; решту вимог ТзОВ “Компанія “Ніко-Тайс” в сумі 492 690,64 грн. - відхилено.
Також, 29.04.2025 Господарський суд Львівської області постановив ухвалу за результатами попереднього засідання, якою в тому числі визначив розмір та перелік визнаних судом вимог кредиторів на загальну суму 1   040   133,05 грн., що підлягають внесенню розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю “Методика-ПРО”, а саме – ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” . 
Не погоджуючись із вказаними судовим рішенням, ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить:
- ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 у справі №914/326/25 скасувати в частині відхилення додаткових грошових вимог ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” до ТОВ “Методика-ПРО”, на загальну суму 492 690,63 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, котрим задовольнити заяву про визнання ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” кредитором ТОВ “Методика-ПРО”, із додатковими грошовими вимогами та включення його до реєстру кредиторів, на загальну суму 492 690,63 грн.;
- скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 у справі №914/326/25, постановлену за результатами попереднього засідання, в частині відхилення додаткових грошових вимог ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” на суму 492 690,63 грн. згідно з п.1.1. резолютивної частини;
- ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 у справі №914/326/25, постановлену за результатами попереднього засідання, змінити шляхом внесення змін до пункту 1.1. її резолютивної частини: - “визначити ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” кредитором ТОВ “Методика-ПРО”, із додатковими кредиторськими вимогами на загальну суму 492 690,63 грн., як кредитор вимог четвертої черги”;
- судові витрати за наслідками перегляду ухвали Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 у справі №914/326/25 (в частині відхилення додаткових кредиторських/грошових вимог ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” на суму 492 690,63 грн.) в апеляційному порядку - покласти на боржника.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 апеляційну скаргу ТОВ“Компанія “Ніко-Тайс” у справі №914/326/25 залишено без руху та встановлено апелянту строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків, а саме надати суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7872,80 грн.
19.05.2025 апелянт подав клопотання про усунення недоліків скарги, до якого додано платіжну інструкцію від 17.05.2025 про сплату судового збору в розмірі 7872,80 грн. 
Зарахування сплаченого судового збору в розмірі 7872,80 грн. до спеціального фонду державного бюджету підтверджується випискою, сформованою в Автоматизованій системі діловодства суду 19.05.2025.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” від 03.05.2025 (вх. №01-05/1348/25 та №01-05/1366/25 від 05.05.2025) на ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 та на ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025, постановлену за результатами попереднього засідання у справі №914/326/25; призначено розгляд справи на 18.06.2025; клопотання скаржника (вх. №01-04/3514/25 від 06.05.2025) про участь представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції – задоволено; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 13.06.2025; витребувано матеріали справи №914/326/25 у Господарського суду Львівської області в частині розгляду заяви грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” до боржника.
18.06.2025 та 13.08.2025 ухвалами Західного апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав зазначених у ній. 
В судове засідання 21.08.2025 скаржник участь уповноваженого представника забезпечив, який надав пояснення щодо вимог апеляційної скарги та просив врахувати їх при прийнятті постанови. Інші учасники провадження у справі про банкрутство участі уповноважених представників не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, про що свідчать докази, які містяться в матеріалах даної справи.
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. 
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності інших учасників провадження за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представниками сторін доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржене рішення скасуванню, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст вимог та ухвала суду першої інстанції. 

04.03.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” надійшла заява із додатковими грошовими вимогами до боржника на суму 664 039 грн. 68 коп.(в т.ч. 4 844,80 грн. судового збору), яка складається із 554   889,32 грн. – інфляційних втрат та 104   305,56 грн. – 3 % річних нарахованих на суму заборгованості у розмірі 844   560,00 грн. за період з 17.01.2021 по 02.03.2025 та виникла на підставі рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2023 у справі № 922/1767/22 (922/4469/23).
Визнаючи частково заявлені вимоги кредитора Господарський суд Львівської області виснував наступне:
-          Верховний Суд України у постановах від 12.04.2017 у справі № 913/869/14, від 26.04.2017 у справі №918/329/16 та Верховний Суд у постанові від 06.07.2018 у справі №910/10825/17 відзначив про обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
-          як встановлено у тексті рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23), нарахування ТОВ “ТОП Кроп” ( правонаступником грошових вимог до якого є ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс”) трьох відсотків річних в розмірі 69 415,89 грн. та інфляційних втрат в розмірі 351 626,34 грн., за період з 16.01.2021 року по 12.10.2023 року, є необґрунтованим. Відтак в цій частині у задоволенні позову суд відмовив. 
-          в рішенні від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23) Господарський суд Харківської області дійшов висновку, що оскільки договір між ТОВ “ТОП Кроп” та ТОВ “Методика Про” не укладався, то обов`язок повернення безпідставно отриманих грошових коштів, у відповідності з частиною 2 статті 530 ЦК України, виникає у боржника зі спливом семиденного строку від дня пред`явлення вимоги, а саме з 19.10.2023. 
-          тобто судом встановлено, що нарахування 3% річних та інфляційні втрати слід здійснювати з 19.10.2023.
-          кредитором, при нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат за період з 17.01.2021 по 02.03.2025, висновок Господарського суду Харківської області, викладений у рішенні від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23), не враховано.
-           суд самостійно здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 19.10.2023 по 02.03.2025 встановив, що обґрунтована та також, що підлягає задоволенню є сума 3% річних у розмірі 34 707 грн. 95 коп. та інфляційних втрат у розмірі 131 796 грн. 30 коп.

Узагальнені доводи апелянта, заперечення інших учасників. 

Товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” не погоджуючись із ухвалами місцевого господарського суду, зазначає, що такі прийняті з порушенням норм процесуального права, та в порушення майнових прав і інтересів кредитора, на підтвердження чого зазначає наступне:
-          судом передчасно та помилково взято до уваги нібито преюдиційні факти, встановлені в межах судової справи №922/1767/22 (922/4469/23), яка розглядалася Господарським судом Харківської області при цьому порушено принцип сутності підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство. 
-          так, на думку скаржника місцевим господарським судом вибірково здійснено огляд текстової частини рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі № 922/1767/02 (922/4469/23), вказавши, що судом в даній справі було визначено дату настання обов`язку здійснити виконання грошового зобов`язання саме 19.10.2023 – як сплив семиденного терміну із дати (12.10.2023) пред`явлення вимоги боржнику. 
-          при цьому, у задоволенні стягнення 3% річних та інфляційних втрат було відмовлено з огляду на те, що вимогу про повернення коштів від 12.10.2023 боржником не було отримано, що унеможливлює відлік строку початку прострочення повернення коштів на підставі визначеної у рішенні суду правової норми як положення ст. 530 ЦК України.
-          судом не враховано, що обґрунтованість вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат по справі №922/1767/22 (922/4469/23) було окреслено з огляду на положення ст. 530 ЦК України, в той час як додаткові кредиторські вимоги апелянта обґрунтовано порушенням боржником положень ст. 1212ЦК України. 
-          щодо змісту та сутності порушеного права кредитора, зазначає, що між ТОВ “ТОП Кроп”та ТОВ “Методика-ПРО” не укладено цивільно-правових договорів як у письмовій формі, так і у спрощеному порядку, які були б спрямованими на реальне настання правових наслідків. Натомість, банківська виписка про здійснення операції з перерахування коштів від 15.01.2021 є письмовим доказом переказу ТОВ “ТОП Кроп” на розрахунковий рахунок ТОВ “Методика ПРО” грошових коштів у сумі 844   560,00 грн.
-          зобов`язання особи, яка без достатньої правової підстави набула майно або зберегла його у себе, повернути його виникає в порядку положень ст. 1212 ЦК України на підставі самого факту набуття нею відповідного майна (коштів) або ж факту відпадіння підстави набуття цього майна згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту , коли така підстава відпала. 
-          судове рішення про стягнення такої заборгованості є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно одержаних коштів, який він не виконує в добровільному порядку. 
-          таким чином, враховуючи відсутність доказів укладення між сторонами цивільно-правового договору, перераховані контрагентом кошти у сумі 844   560,00 грн. у розумінні положень ст. 12212 ЦК України вважаються такими, що 15.01.2021 безпідставно набуті ТОВ “Методика ПРО”, і як наслідок вже з 16.01.2021 підлягають поверненню ТОВ “ТОП Кроп”.
-          нарахування прострочення виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна здійснюється з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання відповідно до ст. 530 ЦК України (постанова ВП ВС від 07.02.2024 по справі № 910/3831/22). Однак, норма ст. 530 ЦК України до не договірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно із ст. 12121 ЦК України не застосовується.
-          таким чином, вимога про наявність у кредитора права на отримання від боржника виконання зобов`язання по поверненню безпідставно набутого майна із врахуванням дати виникнення обов`язку щодо його повернення із 16.01.2021 є правомірною та обґрунтованою. 
-          з огляду на положення ст. 625 ЦК України у апелянта існує права вимоги щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 17.01.2021 (наступна дата прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів) по 02.03.2025 (як дата, котра передує введенню мораторію у даній справі на нарахування різного роду сум). Скаржник зазначає, що при проведенні нарахувань вказаних сум ним враховано та застосовано правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду ВС, викладену у постанові від 26.06.2020 по справі №905/21/19, від 20.08.2020 по справі № 904/3546/16 та у постанові від 20.11.2020 по справі № 910/13071/19.
-          в порушення вимог ст. 238 ЦК України судом без належного правового дослідження та оцінки залишено подані докази без зазначення обґрунтувань, які б надали можливість стверджувати про наявність підстав для відхилення частини кредиторських вимог. 
-          скаржник просить суд врахувати правову позицію Великої палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, згідно якої господарський суд з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень посилається не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 

Арбітражний керуючий та інші учасники провадження у справі про банкрутство не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. 

Фактичні обставини справи, правильно встановлені судом першої інстанції за результатами оцінки доказів.

Ухвалою місцевого господарського суду від 03.03.2025 відкрито провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Методика-ПРО”; визнано вимоги кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” в розмірі 844 560 грн. 00 коп. - основного боргу та 24 224 грн. 00 коп. - судового збору; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника; введено процедуру розпорядження майном; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Кочин Наталію Василівну; встановлено розпоряднику майна грошову винагороду в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень; попереднє засідання суду призначено на 29.04.2025.
Оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “Методика-ПРО” оприлюднено на офіційному веб-порталі судової влади України 03.03.2025 за №75422.
04.03.2025 на адресу місцевого господарського суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” із додатковими грошовими вимогами до боржника на суму 664 039 грн. 68 коп.(в т.ч. 4 844,80 грн. судового збору).
25.04.2025 від розпорядника майна арбітражної керуючої Кочин Н.В. надійшов звіт про результати розгляду грошових вимог кредиторів боржника з додатками, в якому зазначено, зокрема, що за результатами самостійного розгляду кредиторських вимог ТзОВ “Компанія “Ніко-Тайс” розпорядник майна повідомляє, що додаткові вимоги кредитора визнаються в повному обсязі та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів на суму 664 039,68 грн. у наступній черговості: 659 194,88 грн. - IV черга задоволення (основний борг); 4 844,80 грн. - I черга задоволення (судовий збір за подання заяви), про що кредитора письмово повідомлено (повідомлення від 23.04.2025 №341/25 щодо розгляду заяви з додатковими вимогами кредитора та доказами його надіслання кредитору додано до звіту).
За результатами розгляду заяви ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” про відкриття провадження у справі про банкрутство, судом у даній справі було встановлено, що ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” є кредитором ТОВ “Методика-ПРО” на суму 844 560,00 грн. Вказана заборгованість підтверджується рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23) (яким було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Методика-ПРО” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ТОП КРОП” грошові кошти у розмірі 844 560,00 грн.), наказом від 02.01.2024, виданим судом на примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23), постановою приватного виконавця від 18.04.2024 про відкриття виконавчого провадження №74799253 з примусового виконання наказу №922/1767/22(922/4469/23) від 02.01.2024. 
22.03.2024 між ТОВ “ТОП КРОП” (продавцем) та ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” (покупцем) укладено договір №22-03-2024 купівлі-продажу права вимоги дебіторської заборгованості, на підставі якого ТОВ “ТОП КРОП” продало ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” права вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю “Методика-ПРО” щодо виконання грошового зобов`язання у розмірі 844 560 гривень 00 копійок належного останньому на підставі Рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23), котре набрало законної сили.
08.04.2024 ухвалою Господарського суду Харківської області по справі №922/1767/22(922/4469/23) замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю “ТОП КРОП” на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” - за наказом Господарського суду Харківської області від 02 січня 2024 року по справі №922/1767/22(922/4469/23), виданого на примусове виконання Рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23) про стягнення із ТОВ “Методика-ПРО” на користь ТОВ “ТОП КРОП” грошових коштів у розмірі 844 560,00 грн.    
Як зазначено в заяві про визнання кредитором з додатковими грошовими вимогами на суму 659 194,88 грн., на даний час рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі №922/1767/22(922/4469/23), яким стягнуто з боржника 844 560,00 грн., не виконане, з огляду на що кредитором заявлено до даткові грошові вимоги які нараховані на суму основної заборгованості у розмірі 844 560,00 грн. за період з 17.01.2021 по 02.03.2025, а саме 3% річних – 104   305,56 грн. та інфляційних втрат – 554   889,32 грн. 
Докази виконання судового рішення та погашення повністю чи частково вказаної заборгованості в матеріалах справи відсутні. Наведене також підтверджується доданою до заяви Інформацією про виконавче провадження від 04.03.2025, з даними про відкрите виконавче провадження №74799253 (ідентифікатор АА5627653307) по виконанню наказу від 02.01.2024 №922/1767/22(922/4469/23).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.  

За змістом статті 1 КУзПБ грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника.
Порядок звернення кредиторів із вимогами до боржника у справі про банкрутство (після відкриття провадження) та порядок розгляду судом відповідних заяв визначені, зокрема статтями 45, 46, 47 КУзПБ.
Законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом спору в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником; надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (стаття 76 ГПК України), допустимості (стаття 77 ГПК України), достовірності (стаття 78 ГПК України) та вірогідності (стаття 79 ГПК України).
Покладення обов`язку доказування обґрунтованості відповідними доказами своїх вимог до боржника саме на кредитора не позбавляє його права на власний розсуд подавати суду ті чи інші докази, що дозволяє суду застосовувати принцип диспозитивності господарського судочинства та приймати рішення про визнання чи відмову у визнанні вимог кредитора, виходячи з тієї сукупності доказів, яка надана кредитором-заявником грошових вимог (постанова від 27.08.2020 у справі № 911/2498/18; від 13.09.2022 у справі № 904/6251/20);
Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, який здійснює розгляд справи про банкрутство.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 908/710/18, 25.06.2019 у справі № 922/116/18, від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17.
Така судова практика є сталою при застосуванні статей 45-47 КУзПБ, що містять правове регулювання порядку звернення кредиторів із заявами з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство та порядку розгляду цих заяв судом.
Поряд з цим, у питанні порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство та ролі й обов`язків суду на цій стадії колегія суддів враховує усталені правові висновки Верховного Суду, що полягають у такому:
У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником. Заявлені до боржника грошові вимоги конкурсних кредиторів можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору. Отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови від 26.02.2019 у справі № 908/710/18 від 15.10.2019 у справі № 908/2189/17, від 12.10.2021 у справі № 01/1494 (14- 01/1494));
Використання формального підходу при розгляді заяви з кредиторськими вимогами та визнання кредиторських вимог без надання правового аналізу поданій заяві з кредиторськими вимогами, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог створює загрозу визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника. Наведене порушує права кредиторів у справі про банкрутство з обґрунтованими грошовими вимогами. Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами з застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення обґрунтованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанова від 07.08.2019 у справі №922/1014/18).
Законодавець, визначаючи попереднє засідання суду як етап процедури розпорядження майном, передбачає, що таке засідання має свою тривалість та може проводитися у декількох судових засідань, під час яких здійснюється аналіз заявлених вимог кредиторів.
Тобто, кількість кредиторів та різний обсяг їхніх вимог впливають на тривалість попереднього засідання, яке може бути більшим одного дня, та зумовлює доцільність розгляду заяв (вимог) кредиторів з винесенням відносно кожної такої вимоги індивідуальної (окремої, самостійної) ухвали щодо результатів її задоволення.
Мотиви, за якими суд дійшов висновку про визнання вимог кредиторів у тому чи іншому розмірі, чи про відмову у їх визнанні, можуть бути відображені як в індивідуальній (самостійній, окремій) ухвалі, так і в ухвалі за результатами розгляду вимог усіх кредиторів (за підсумками попереднього судового засідання). При цьому, мотиви прийнятого рішення щодо розміру вимог кредиторів можуть бути наведені в індивідуальній (самостійній, окремій) ухвалі, а в ухвалі за результатами розгляду вимог усіх кредиторів мотиви можуть бути не відображеними, однак в такій ухвалі повинно міститися посилання на ухвалу щодо розгляду вимог кожного конкретного кредитора.
Подібна правова позиція викладена у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.06.2019 у справі № 915/535/17, постановах Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 904/5314/20, від 04.07.2023 у справі № 922/2334/21, від 17.09.2024 у справі № 904/1266/23.
Частиною третьою статті 47 КУзПБ передбачено, що ухвала господарського суду, постановлена за результатами попереднього засідання, може бути оскаржена стороною у справі про банкрутство лише в частині конкретних вимог кредиторів.
Отже, ухвала за результатами розгляду вимог окремого кредитора не може бути оскаржена окремо від ухвали господарського суду, постановленої за результатами попереднього засідання, у відповідній частині (в частині конкретних вимог кредиторів) в силу прямої вимоги закону, а вказівка про такий порядок оскарження в абзаці другому частини другої статті 47 КУзПБ є тим винятком із загального правила оскарження судових рішень/ухвал у справі про банкрутство, що передбачено частиною другої статті 9 цього Кодексу та пунктом 17 частини першої статті 255 ГПК України.
У контексті наведеного, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 15.02.2024 у справі № 914/791/23, від 15.04.2024 у справі № 903/780/22 а також до висновків в ухвалі Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 911/2794/21.
Згідно з ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові грошові вимоги до боржника у межах строку, встановленого частиною першою цієї статті.
За змістом статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства грошовим зобов`язанням є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України, зокрема до грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів).
Визначення статусу вимог кредитора (конкурсні чи поточні) пов`язується безпосередньо з моментом виникнення цих вимог. При цьому набуття статусу кредитора у справі про банкрутство законодавець пов`язує з наявністю у особи (як фізичної, так і юридичної) грошових вимог до боржника, поданих у встановленому законом порядку, та прийняття судом відповідної ухвали про повне або часткове визнання її вимог. Відповідний висновок наведений Верховним Судом у постановах від 25.06.2020 у справі № 916/1965/13, від 21.09.2020 у справі № 916/2878/14, від 19.01.2021 у справі № 916/4181/14, від 04.11.2020 у справі № 904/9024/16, від 14.06.2023 у справі № 904/5743/20.
Повно та всебічно дослідивши докази, які подані заявником на підтвердження своїх додаткових грошових вимог до боржника, а також тих доказів, які містяться в матеріалах справи, надавши їм належну правову оцінку колегія суддів виснує про наявність підстав для їх часткового визнання, що вірно здійснено господарським судом, зазначаючи наступне.  
ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” звертаючись до господарського суду з заявою про визнання додаткових грошових вимог до божника на суму 664   039,68 грн. зазначила, що підставою для їх виникнення є те, що ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” є належним кредитором ТОВ “Методика-ПРО” при виконанні грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі № 22/1767/22 (922/4469/23), котре набрало законної сили та наказу Господарського суду Харківської області від 02.01.2024 по справі № 22/1767/22 (922/4469/23), а також у зв`язку з неналежним, несвоєчасним та/або неповним виконанням боржником грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів. 
Судом встановлено, що на підставі рішення господарського суду Харківської області від 07.12.2023 по справі № 22/1767/22 (922/4469/23), котре набрало законної сили та наказу господарського суду Харківської області від 02.01.2024 по справі № 22/1767/22 (922/4469/23) заборгованість ТОВ “Методика-ПРО” перед ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс” становить 844   560,00 грн., кредиторські вимоги у зазначеному обсязі визнано ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 у справі № 914/326/25, якою, зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ “Методика-ПРО”.
З огляду на те, що боржником не виконано грошового зобов`язання (свідченням чого є, зокрема, звернення кредитора до суду з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство, а також Інформація про виконавче провадження від 04.03.2025, з даними про відкрите виконавче провадження № 74799253, ідентифікатор АА 5627653307 по виконанню наказу Господарського суду Харківської області від 02.01.2024 у справі № 922/1767/22( 922/4469/23)) кредитором заявлено додаткові вимоги до боржника у сумі 664   039,68 грн., які складаються із сум нарахувань на основну суму заборгованості у розмірі 844   560,00 грн., а саме: 
– 3% річних за період з 17.01.2021 (наступна дата прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів, яку заявник обраховує з врахуванням того, що грошові кошти в розумінні ст. 1212 ЦК України вважаються такими, що безпідставно набуті (зараховані на рахунок) ТОВ “Методика –ПРО”, і як наслідок із 16.01.2021 підлягають поверненню на користь ТОВ “ТОП КРОП” правонаступником якого є ТОВ “Компанія “Ніко-Тайс”) по 02.03.2025 (дата котра передує введенню мораторію у даній справі) в розмірі 104   305,56 грн. 
-          інфляційні втрати за період з лютого 2021 по лютий 2025 в розмірі 554   889,32 грн. 
23.04.2025 арбітражним керуючим Кочин Н.В. за результатами самостійного розгляду додаткових кредиторських вимог ТОВ “Компанії “Ніко-Тайс” визнано їх у повному обсязі та визнано такими, що підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів на суму 664 039,68 грн. у наступній черговості ( 659   194,88 грн. – 4 черга задоволення (основний борг) та 4   844,80 грн. – 1 черга задоволення (судовий збір за подання заяви). (лист вих. №341/25 щодо розгляду заяви з додатковими грошовими вимогами до ТОВ “Методика-ПРО”).
Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання). 
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 по справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Законодавець в главі 24 ГК України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
В контексті зазначеного, колегія суддів виснує, що в порядку положень ст. 75 ГПК України преюдиційними та такими, що не підлягають доказуванню у даній справи є обставини встановленні рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2023 у справі №922/1767/22 (922/4469/23) а саме, що оскільки договір між ТОВ “ТОП Кроп” та ТОВ “Методика Про” не укладався, то обов`язок повернення безпідставно отриманих грошових коштів, у відповідності з частиною 2 статті 530 ЦК України, виникає у боржника зі спливом семиденного строку від дня пред`явлення вимоги, а саме з 19.10.2023 року. Тобто судом встановлено, що нарахування 3% річних та інфляційні втрати слід здійснювати з 19.10.2023.
Вказане вірно висновано місцевим господарським судом і судова колегія не вбачає підстав для їх спростування.
При вирішенні даного спору судом враховується також принцип правової визначеності, що в свою чергу включає й дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення. Згідно із цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, тому сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини [рішення ЄСПЛ від 09.06.2011 у справі “Желтяков проти України” (Zheltyakov v. Ukraine), заява № 4994/04].
Підсумовуючи зазначене, судова колегія виснує, що звернення кредитора до суду з додатковими вимогами в межах справи про банкрутство не може бути підставою для винесення нового рішення щодо стягнення з боржника інфляційних втрат на 3% річних, які вже були предметом розгляду в межах позовного провадження, і в задоволенні яких судом відмовлено. Протилежний підхід порушить принцип правової визначеності що є неприпустимим у правовій державі, оскільки він забезпечує передбачуваність та чіткість правових норм, що дозволяє розуміти наслідки своїх дій, а також вимагає дотримання законності, стабільності правосуддя та поваги до остаточних судових рішень.
В спростування доводів скаржника про те, що додаткові грошові вимоги кредитора обґрунтовано порушенням боржником положення ст. 1212 ЦК України, а не положення ст. 530 ЦК України, посилання на яку здійснено при зверненні до суду в межах справи № 922/1767/22 (922/4469/23), колегія суддів зазначає, що вказане не відповідає дійсності, з огляду на текст рішення у справі № 922/1767/22 (922/4469/23), що оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень та долучене до матеріалів справи, натомість доводи скаржника місять довільне трактування його змісту.    
Скаржником також неправильно трактовано положення підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство. Так, запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності (ст. 76 ГПК України), допустимості (ст. 77 ГПК України), достовірності (ст. 78 ГПК України) та вірогідності (ст. 79 ГПК України).
Правовий висновок про обґрунтованість відмови суду у визнанні грошових вимог до боржника внаслідок неподання заявником належних і достатніх документальних доказів відповідного зобов`язання при поданні заяви про визнання таких вимог сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.04.2019 у справі №910/21939/15, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19. Така судова практика є сталою, адже сформована як при застосуванні ст. 25 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, так і - статті 45 КУзПБ.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 у справі №914/326/25 скасуванню.
В порядку положень статті 129 ГПК України судовий збір слід залишити за скаржником.
Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1 В задоволенні вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” від 03.05.2025 (вх. №01-05/1348/25 та №01-05/1366/25 від 05.05.2025) – відмовити.
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 постановлену за результатами розгляду грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс” до боржника та ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.04.2025 постановлену за результатами попереднього засідання в частині розгляду грошових вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко Тайс” у справі №914/326/25 – залишити без змін.
3. Судові витрати залишити за скаржником.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд. 
Повна постанова складена 01.09.2025.

Головуючий суддя                                                            Желік М.Б. 

                     суддя                                                   Галушко Н.А.

                                     суддя                                                             Орищин Г.В.