ПОСТАНОВА                                                            
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 176/2452/23
провадження № 61-17248св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Фещук Олена Андріївна,
заінтересована особа (боржник) - Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Мотуза Олександра Володимировича на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 вересня 
2024 року у складі судді Волчек Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2024 рокуу складі колегії суддів: 
Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - державний виконавець) Фещук О. А.
 
Скаргу мотивовано тим, що в державного виконавця Фещук О. А. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа 
№ 176/2452/23 про стягнення з державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат») на користь ОСОБА_1 коштів у сумі 120 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок хронічного професійного захворювання.
 
У травні 2024 року заявник дізнався, що державний виконавець зупинила вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні на підставі пункту 1-4 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» до 01 січня 2025 року.
 
Заявник вважав такі дії державного виконавця протиправними, оскільки грошові кошти, які стягуються з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь, є шкодою, заподіяною ушкодженням здоров`я, 
а також відносяться до виплат (компенсацій), що належать працівнику 
у зв`язку з трудовими відносинами. А тому, враховуючи передбачені пунктом 1-4 розділу ХІІІ  «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» винятки, виконавче провадження № НОМЕР_1 зупиненню не підлягало.
 
ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії державного виконавця Фещук О. А. щодо зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_1, скасувати відповідну постанову про зупинення вчинення виконавчих дій та зобов`язати Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити вчинення виконавчих дій з виконання виконавчого листа про стягнення з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь коштів в сумі 120 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок хронічного професійного захворювання.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 
17 вересня 2024 року в задоволенні скарги відмовлено.
 
Ухвалу мотивовано тим, що державний виконавець діяв відповідно до закону, а тому скарга на дії державного виконавця є необґрунтованою, оскільки відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я не входить до переліку винятків, зазначених в пункті 1-4 розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», не відноситься до заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку з трудовими відносинами.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мотуза О. В. залишено без задоволення.
 
Ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 
17 вересня 2024 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
25 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - Мотуз О. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 вересня 
2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 грудня 
2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що сплата моральної шкоди є обов?язком відповідача по відношенню до позивача як до свого працівника згідно з КЗпП України. У постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі 
№ 336/9595/14 зазначено, що під виплатою слід розуміти не тільки форми оплати праці у вигляді заробітної плати та інших видів трудових виплат, 
а й інші трудові виплати, віднесені до обов?язку роботодавця. Заявник вказує, що відшкодування моральної шкоди працівнику, трудові права якого порушені, є обов?язком роботодавця, а тому таку виплату слід відносити до трудової. Заявник вважає, що наведене у Законі серед винятків формулювання «інших виплат (компенсацій), що належать працівнику 
у зв?язку з трудовими відносинами, про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю» безумовно включає в себе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди працівнику роботодавцем, оскільки таке відшкодування напряму залежить від існування трудових відносин та випливає з них. Звертає увагу на те, що компенсація моральної шкоди є виплатою, яка належить працівнику 
у зв?язку з трудовими відносинами і вимоги заявника як стягувача до боржника в цьому випадку обґрунтовуються виключно як вимоги працівника до роботодавця і підставою таких вимог є ушкодження здоров?я при виконанні умов трудового договору. Відшкодування моральної шкоди працівнику, трудові права якого порушено, є обов?язком роботодавця, а тому таку виплату слід відносити до трудової.
 
Доводи інших учасників справи
 
02 січня 2025 року Міністерство юстиції України подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
Відзив мотивовано тим, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області.
 
21 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, 
а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 
04 грудня 2023 року з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 стягнено 120 000,00 грн як відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання.
 
Постановою державного виконавця від 12 грудня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа 
№ 176/2452/23, виданого 01 лютого 2024 року Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області, про стягнення з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 120 000,00 грн 
в рахунок відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.
 
Постановою державного виконавця від 22 березня 2024 року зупинено вчинення виконавчих дій у цьому виконавчому провадженні до 01 січня 
2025 року, на підставі Закону України «Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 07 лютого 2024 року № 3577-ІХ. Розділ ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 1-4 такого змісту: «до 01 січня 
2025 року зупиняється вчинення виконавчих дій та заходів примусового виконання рішень (у тому числі накладення арешту на майно та кошти) 
у виконавчих провадженнях, за якими боржником є ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв`язку 
з трудовими відносинами, про відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про стягнення аліментів, про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування і заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування); підлягають зняттю накладені арешти на кошти та/або майно 
ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».
 
Згідно листа відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження № 71263686, до складу якого входить 855 виконавчих проваджень про стягнення коштів з ДП «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». Як зазначено у листі, керуючись розділом ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» пунктом 1-4 Закону, державний виконавець виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій до 
01 січня 2025 року.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.
 
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 808/2265/16 (провадження № 11-1334апп18) зроблено висновок, що: «закон не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. Оскільки законодавством, чинним як на час виникнення спірних відносин так і на час касаційного перегляду справи, не врегульовано порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, Велика Палата Верховного Суду вважає, що при вирішенні питання про належність справи за позовом Підприємства до юрисдикції адміністративного суду, суд апеляційної інстанції мав застосувати частину першу статті 181 чинного на той час КАС України та розглядати справу за правилами адміністративного судочинства. 
 
Висновок про поширення юрисдикції адміністративного суду на спори щодо судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 
14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц».
 
У пунктах 27-31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 911/100/18 (провадження № 12-60гс19) зазначено, що «згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду 
з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, 
а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. 
 
Також порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби встановлено Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», якою врегульовано особливості виконання кількох рішень 
у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження. 
 
При цьому законодавство не передбачає порядку розгляду скарг на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій. 
 
Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що саме в таких випадках (оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій) згідно з частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 
2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18), від 12 вересня 2018 року у справі № 906/530/17 (провадження № 12-213гс18), від 17 жовтня 2018 року у справах № 927/395/13 (провадження № 12-189гс18), 
№ 5028/16/2/2012 (провадження № 12-192гс18), від 05 грудня 2018 року 
у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18), від 13 лютого 2019 року у справі № 808/2265/16 (провадження № 11-1334апп18) та від 10 квітня 
2019 року у справі № 908/2520/16 (провадження № 12-30гс19)».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 908/2349/14 (провадження № 12-49гс19) вказано, що: «для визначення предметної юрисдикції, зокрема й стосовно судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця, вирішальне значення має суть оспорюваних дій. Так, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, якою закрито провадження за скаргою ТОВ «ТД «Украгропром» на дії державного виконавця, мотивовано тим, що оскільки результат розгляду вказаної скарги матиме правові наслідки для всіх стягувачів у межах зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 з виконання рішень суду, ухвалених за правилами різних юрисдикцій, то відповідна скарга не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Однак суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що предмет скарги ТОВ «ТД «Украгропром» на дії державного виконавця (тобто суть оскаржуваних дій) стосується правомірності повернення виконавчого документа стягувачу в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 (з виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 05 грудня 2016 року у цій справі), яке станом на момент вчинення оскаржуваних дій вже було виведено зі зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2. 
 
Предмет скарги позивача стосується оскарження дій державного виконавця саме з повернення виконавчого документа (наказу Господарського суду Запорізької області від 16 січня 2015 року у цій справі) у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3, при цьому дії державного виконавця щодо зобов`язання ТОВ «ТД «Украгропром» зі здійснення додаткового авансування витрат виконавчого провадження (сплати вартості робіт з оцінки арештованого нерухомого майна боржника) в межах зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 чи дії цього державного виконавця стосовно виведення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 зі зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 не оскаржуються. Тобто скарга ТОВ «ТД «Украгропром» не стосується судового оскарження дій зазначеного державного виконавця під час виконання ним зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2. Отже, скарга ТОВ «ТД «Украгропром» щодо винесення державним виконавцем постанови від 20 вересня 2018 року про повернення йому (стягувачу) виконавчого документа у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_3 з виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 16 січня 2015 року у цій справі повинна розглядатися судом, який видав виконавчий документ, у передбаченому ГПК України порядку, тобто в межах цієї справи за правилами господарського судочинства».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 908/2520/16 (провадження № 12-30гс19) зазначено, що «для визначення предметної юрисдикції, зокрема й стосовно судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця, вирішальне значення має суть оспорюваних дій. Так, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, якою закрито провадження за скаргою ТОВ «ТД «Украгропром» на дії державного виконавця, мотивовано тим, що оскільки результат розгляду вказаної скарги матиме правові наслідки для всіх стягувачів у межах зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 з виконання рішень суду, ухвалених за правилами різних юрисдикцій, то відповідна скарга не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Однак суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що предмет скарги ТОВ «ТД «Украгропром» на дії державного виконавця (тобто суть оскаржуваних дій) стосується правомірності повернення виконавчого документа стягувачу в межах виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4 (з виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 05 грудня 2016 року у цій справі), яке станом на момент вчинення оскаржуваних дій вже було виведено зі зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2. 
 
Предмет скарги позивача стосується оскарження дій державного виконавця саме з повернення виконавчого документа (наказу Господарського суду Запорізької області від 05 грудня 2016 року у цій справі) у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_4, при цьому дії державного виконавця щодо зобов`язання ТОВ «ТД «Украгропром» зі здійснення додаткового авансування витрат виконавчого провадження (сплати вартості робіт з оцінки арештованого нерухомого майна боржника) в межах зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 чи дії цього державного виконавця стосовно виведення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4 зі зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 не оскаржуються. Тобто скарга ТОВ «ТД «Украгропром» не стосується судового оскарження дій зазначеного державного виконавця під час виконання ним зведеного виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2».
 
Таким чином, для визначення предметної юрисдикції, зокрема й стосовно судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності виконавця, вирішальне значення має суть оспорюваних дій. 
 
Аналогічний за змістом висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року 
у справі № 176/1715/23 (провадження № 61-13883сво24).
 
Суди не врахували, що виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 01 лютого 2024 року, 
№ 176/2452/23 приєднано до зведеного виконавчого провадження 
№ 71263686.
 
Суди не врахували, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій, відповідні скарги відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
Поза увагою апеляційного суду залишилось те, що суди перевіряють дотримання судом першої інстанції правил юрисдикції незалежно від наявності відповідних доводів у заяві, відзиві, скарзі; в разі встановлення порушення правил юрисдикції судом першої інстанції суд апеляційної інстанції закриває провадження у справі повністю або у відповідній частині позовних вимог.
 
З огляду на це суди мали б закрити провадження у справі, оскільки скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися 
в порядку адміністративного. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги є порушення встановлених правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення правил юрисдикції загальних судів.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правової природи спірних правовідносин, які виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та помилково розглянули її в порядку цивільного судочинства, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, 
а провадження у справі - закриттю.
 
З огляду на мотиви цієї постанови Верховний Суд не аналізує інших доводів касаційної скарги.
 
Оскільки касаційний суд вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює заявнику його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до суду адміністративної юрисдикції.
 
Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Мотуза Олександра Володимировича задовольнити частково.
 
Ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 
17 вересня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 
24 грудня 2024 року скасувати.
 
Провадження у справі № 176/2452/23 за скаргою  ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Фещук Олени Андріївни, боржник - Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», закрити.
 
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.
 
Роз`яснити  ОСОБА_1 ,що він має право протягом десяти днів із дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська      	
Судді: 	А. Ю. Зайцев      	
 	Є. В. Коротенко      	
 	В. М. Коротун      	
 	М. Ю. Тітов