ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 серпня 2025 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 720/1654/25
провадження № 22-ц/822/723/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.
секретар Тодоряк Г. Д.
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Ляху Г. О.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .
Просила суд:
– змінити (збільшити) розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області у справі № 720/20227/21 від 28 грудня 2021 року та стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття;
– стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені одноразові додаткові витрати на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 38 659 гривень 22 копійки;
– стягувати з ОСОБА_2 на її користь постійні додаткові витрати на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісяця у сумі 1 000 гривень.
Короткий зміст ухвал суду першої інстанції
Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину.
Ухвала суду мотивована тим, що у провадженні судді Новоселицького районного суду Оленчука І. В. перебуває цивільна справа № 720/970/24 між тими самими сторонами (позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 ), про той самий предмет (зміна (збільшення) розміру аліментів та стягнення додаткових витратна дитину) і з тих самих підстав (порушення відповідачем прав позивача та дитини щодо недостатньої участі в утриманні дитини та погашення додаткових витрат на дитину).
Ухвалою судді Новоселицького районного суду від 26 липня 2024 року відкрито провадження по вищевказаній справі, рішення по справі не ухвалювалось.
В квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із аналогічною позовною заявою до ОСОБА_2 .
Ухвалою судді від 23 квітня 2025 року, яка в апеляційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили, було відмовлено у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України.
Вимоги пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України передбачають імперативну норму про те, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність винесення ухвали про відмову у відкритті провадження.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права.
Вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про тотожність позовів у цій справі та у справі № 720/970/24, яка перебуває у провадженні судді Новоселицького районного суду Чернівецької області Оленчука І. В., зокрема суд не врахував, що позов також обґрунтований новими підставами, які мали місце після відкриття провадження у справі № 720/970/24.
Додатково звертає увагу на те, що на даний час суддя Оленчук І. В. тимчасово строком на 6 місяців відсторонений від здійснення правосуддя, що позбавляє її права на справедливий розгляд її справи упродовж розумного строку.
Мотивувальна частина
Фактичні обставини, з`ясовані судом апеляційної інстанції
Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 26 липня 2024 року (у складі судді Оленчука І. В.) відкрито провадження у справі № 720/970/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину.
З відповіді Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 травня 2025 року № 01-20/40/2025 вбачається, що відповідно до рішення Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 05 березня 2025 року № 428/2дп/15-25, наказу голови Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 березня 2025 року № 13/25 суддю Новоселицького районного суду Чернівецької області ОСОБА_4 тимчасово, строком на 6 місяців, відсторонено від здійснення правосуддя.
Рішенням зборів суддів Новоселицького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2025 року врегульовано питання щодо необхідності повторного автоматизованого розподілу певних категорій справ, які перебували у провадженні судді Оленчука І. В., зокрема: - кримінальних проваджень, по яким обвинувачені тримаються під вартою; - клопотань у кримінальних провадженнях в порядку досудового слідства, у зв`язку із необхідністю їх термінового розгляду; - клопотань про звільнення від кримінальної відповідальності, в тому числі тих, що надійшли від органу пробації; - справ, по яких в межах 6 місяців спливають строки давності про притягнення до відповідальності (стаття 49 КК України); - справ про адміністративні правопорушення.
Всі інші справи залишено в провадженні судді Оленчука І. В. до спливу строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя.
Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 квітня 2025 року (у складі судді Павлінчука С. С.) відмовлено у відкритті провадження у справі № 720/818/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови.
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 03 липня 2025 року не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, виходячи з наступного.
Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд із прав людини (далі – ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, – доступ до суду.
Основними принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд, які стосуються як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).
Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини друга статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог пунктів 2, 4, 5, 8 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 
– повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
– зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них;
– виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;
– перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Як вбачається зі змісту позовної заяви предметом позову у цій справі є три вимоги майнового характеру:
– зміна (збільшення) розміру аліментів, які стягуються з відповідача на підставі рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області у справі № 720/20227/21 від 28 грудня 2021 року, до 5 000 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття;
– стягнення з відповідача на користь позивачки понесених одноразових додаткових витрати на дитину в сумі 38 659 гривень 22 копійки;
– стягнення з відповідача на користь позивачки постійних додаткових витрат на дитину щомісяця у сумі 1 000 гривень.
З долученої до матеріалів справи позовної заяви ОСОБА_1 у справі № 720/970/24 встановлено, що предметом позову у вказаній справі також є три вимоги майнового характеру, а саме:
– зміна (збільшення) розміру аліментів, які стягуються з відповідача на підставі рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області у справі № 720/20227/21 від 28 грудня 2021 року, до 5 000 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття;
– стягнення з відповідача на користь позивачки понесених одноразових додаткових витрати на дитину в сумі 17 242 гривні;
– стягнення з відповідача на користь позивачки постійних додаткових витрат на дитину щомісяця у сумі 685 гривень.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 753/20662/17 (провадження № 61-12149св23) зазначено, що «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (пункт 3 частини першої статті 186 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
За змістом пункту 3 частини першої статті 186, пункту 4 частини першої статті 257 ЦПК України, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а якщо таке провадження вже відкрито – постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду. Залишення позову без розгляду у цьому разі можливе лише за умови, що позов у справі, яка перебуває у провадженні цього чи іншого суду, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав, зокрема залишати позов без розгляду».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову – це річ, щодо якої виник спір».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року в справі № 146/318/20 (провадження № 61-11374св20) зроблено висновок, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права».
Порівняльний аналіз змісту, обґрунтування та вимог позову у цій справі та у справі № 720/970/24 свідчить про те, що позов у частині зміни (збільшення) розміру аліментів є тотожними, оскільки в них збігаються сторони, підстави та предмет спору.
А тому цій частині суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі.
Разом з цим колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про тотожність позовів у частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки одноразових та постійних додаткових витрат на дитину.
Зокрема як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 пред`являючи вимоги про стягнення з відповідача на її користь понесені одноразові додаткові витрати на дитину в сумі 38 659 гривень 22 копійки та постійні додаткові витрати на дитину щомісяця у сумі 1 000 гривень вказувала на нові фактичні обставини спірних правовідносин (зазначала нові фактичні обставини), що свідчить про нетотожність підстав позову у цій справі та у справі № 720/970/24.
На зазначене вказує і те, що частково обставини, яким обґрунтований позов у цій частині настали після відкриття провадження у справі № 720/970/24.
У постанові Верховного Суду 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц (провадження № 61-19440св21) зроблено правовий висновок, що зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2024 року у справі № 490/10490/19 (провадження № 61-8804св24) вказав на те, що заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які сукупно дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадженні у справі у частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки одноразових та постійних додаткових витрат на дитину, обмежившись лише формальним посиланням, що у провадженні судді Новоселицького районного суду Оленчука І. В. перебуває цивільна справа № 720/970/24 між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, належним чином не перевірив чи не свідчить наведення позивачкою інших (додаткових) підстав позову про пред`явлення нового позову.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права частково знайшли своє підтвердження під час перегляду судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали суду від 03 липня 2025 року.
Разом з цим колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що відсутні процесуальні обмеження щодо пред`явлення  ОСОБА_1 нового позову, оскільки останньою 01 квітня 2025 року подано заяву про залишення позову у справі № 720/970/24 без розгляду.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
За змістом статті 257 ЦПК України залишення заяви без розгляду – це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.
Суд зобов`язаний залишити подану заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням.
Закріплене за позивачем право на подання заяви про залишення позову без розгляду є абсолютним і не залежить від думки інших учасників процесу. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд (подібний висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2020 року у справі № 548/2531/18, від 05 жовтня 2021 року у справі №308/13199/17, від 04 квітня 2022 року у справі № 441/1609/19).
Разом з цим в матеріалах справи відсутні докази розгляду судом у справі № 720/970/24 заяви ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, так і постановлення за результатами її розгляду відповідної ухвали суду.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, ухвала суду першої інстанції від 03 липня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому її слід залишити без змін.
Згідно з частиною 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Ухвала суду першої інстанції від 03 липня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення одноразових та постійних додаткових витрат на дитину постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
На підставі системного аналізу статті 141, 259, 264, 270 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду.
Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.
Розподіл, перерозподіл чи повернення судового збору має вирішувати суд у провадженні якого розглядається справа по суті.
Зазначене узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 червня 2021 року в справі № 550/936/18, від 22 травня 2024 року в справі № 760/30077/19.
З урахуванням вищезазначеного, зважаючи на те, що справа апеляційним судом по суті не розглядалась, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 379, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовною вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів залишити без змін.
Ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення понесених одноразових та постійних додаткових витрат на дитину скасувати.
Направити справу № 720/1654/25 у цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова Чернівецького апеляційного суду в частині направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На постанову в частині залишення без змін ухвали Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 липня 2025 року може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13 серпня 2025 року.
Суддя-доповідач                                                Олександр ОДИНАК

Судді:                                                        Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА