Справа № 347/1902/24 
Провадження № 22-ц/4808/791/25 
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря        Струтинської Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Найди Катерини Володимирівни на рішення Косівського районного суду від 26 березня 2025 року, ухвалене в складі судді Кіцули Ю.С. в м. Косові, повний текст якого складено 07 квітня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Найда К.В., звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 20 год. 55 хв. в с. Тюдів по вул. Шевченка Косівського району Івано-Франківської області сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку с. Великий Рожин, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після чого водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «OPEL KADETT 1.6 D», р.н. НОМЕР_2 , який рухався попутно позаду автомобіля «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , переїхав тіло лежачого потерпілого ОСОБА_3 . Внаслідок цієї ДТП пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень, завданих автомобілем марки «KIA CEE'D», загинув.
За фактом ДТП слідчим управлінням ГУНП в Івано-Франківської області 22.08.2021 внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до ЄРДР за №12021090000000474.
Відповідно до Висновку судово-медичної експертизи №52 від 16.09.2021 смерть ОСОБА_3 настала від відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа, набряку головного мозку, крововиливу під оболонки головного мозку. На момент отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_3 міг знаходитись у вертикальному або близькому до нього положенні і бути повернутим передньою правою поверхнею тіла до травмуючої поверхні. Вищеописані тілесні ушкодження могли утворитись одномоментно і характерні для наїзду автомобіля.
З Висновку медико-криміналістичної експертизи №130 від 27.09.2021 одягу трупа ОСОБА_3 вбачається, що мало місце зіткнення автомобіля «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , з потерпілим коли останній перебував у вертикальному положенні і був обернений до автомобіля передньо-правою поверхнею.
Таким чином, між отриманими потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями та настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Постановою слідчого - заступника начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області підполковника поліції Млиниського Б.М. від 29.10.2021 кримінальне провадження №12021090000000474 закрите у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_2 та ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.
Внаслідок вищевказаної ДТП було завдано матеріальної та моральної шкоди близьким родичам загиблого, зокрема матері ОСОБА_1 (позивачу). В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього мати потерпілого ОСОБА_1 зазнала шкоду, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.
Позивач вживала заходів досудового регулювання спору шляхом повідомлення відповідача про настання страхового випадку та звернулася в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із заявою на виплату страхового відшкодування, а саме: 72000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3 ст. 27 вказаного Закону; 52240 грн. в рахунок відшкодування, пов`язаного із витратами на поховання та спорудження надгробного пам`ятника, встановленого п. 27.4 ст. 27 Закону та виплату в межах страхової суми в рахунок відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника для матері, встановленого п. 27.2 ст. 27 Закону.
Відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 42720 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди і витрат на поховання, а також страхового відшкодування у розмірі 19400 грн. в рахунок відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника.
Відтак, відповідач здійснив виплату 50% заявленого позивачем до виплати страхового відшкодування моральної шкоди, витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.
У зв`язку з наведеним, позивач просила суд стягнути з відповідача: 135760 грн. страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника для батьків; 36000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 19400 грн. на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника; 6720 грн. на відшкодування витрат на поховання; 40000 грн. судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги; 64650,27 грн. пені за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування; 10673,87 грн. інфляційних збитків у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати страхового відшкодування; 5959,77 грн. 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування.
Рішенням Косівського районного суду від 26 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
На вказане рішення суду представник ОСОБА_1 - адвокат Найда К.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального права.
Зокрема, не погоджується із тим, що суд зменшив розмір страхового відшкодування на підставі ч. 2 ст. 1193 ЦК України, оскільки згідно ч. 3 вказаної статті вина потерпілого не враховується у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.
Отже, положеннями вказаної статті Закону встановлений мінімальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який не підлягає зменшенню чи коригуванню. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду від 24 листопада 2021 року у справі №342/709/20.
Вважає, що зменшення розміру відшкодування у зв`язку з доведенням грубої необережності потерпілого можливе тільки у тому випадку, якщо вимоги заявляють безпосередньо до винуватця. Мова йде про деліктну вимогу, яка виникає із загальних положень про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. До страхової компанії - це договірна вимога, яка виникає із страхового договору, укладеного між винуватцем та страховиком, за яким у потерпілого виникає право вимагати відшкодування за рахунок страхової виплати.
У постанові про закриття кримінального провадження в діях пішохода ОСОБА_3 встановлено необережні дії, однак не встановлено грубої необережності. Отже, матеріалами справи не встановлено та відповідачем не доведено настання ДТП внаслідок грубої необережності пішохода, який загинув. Вищезазначена позиція підтверджується судовою практикою, зокрема постановою Дніпровського апеляційного суду у справі №212/4716/22 від 25.04.2023 року.
Також скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність обставин перебування позивача на утриманні загиблого сина ОСОБА_3 та потребу у матеріальній допомозі від останнього, і у зв`язку з цим - безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку статті 1200 ЦК України та пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вважає, що позивачем надано документи, що підтверджують перебування на утриманні в потерпілого його матері, а саме: довідки Кутської селищної ради про перебування позивача на утриманні в свого сина ОСОБА_3 та про спільне проживання позивача зі своїм сином, довідку про отримання позивачем пенсії, довідку про те, що позивач є особою з інвалідністю другої групи. Такі документи в розумінні цивільного процесуального законодавства є належними та допустимими доказами. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц, підпунктом «є» пункту 35.2 статті 35 Закону не встановлено чіткого переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого, а тому необхідно дійти висновку, що такими документами можуть бути, в тому числі, надана довідка житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідка органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником.
На думку скаржника, висновок суду першої інстанції про те, що для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, суперечить правовій позиції, висловленій у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц, згідно якої під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Зазначає, що аналіз ст. 202 СК України дає підстави для висновку про те, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Ввазує, що мати потерпілого ОСОБА_3 є особою з інвалідністю другої групи, має єдиний дохід у вигляді пенсії, розмір якої вочевидь не є достатнім для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, придбання набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. А тому є особою, яка потребує матеріальної допомоги.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились.
Від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу без її участі.
Відповідач причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, зважаючи на строк розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 20 год. 55 хв. по вул. Шевченка в с. Тюдів Косівського району Івано-Франківської області сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку с. Великий Рожин, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, раптово вийшов на проїзну частину дороги. Після чого водій автомобіля марки «OPEL KADETT», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , який рухався попутно позаду автомобіля «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , переїхав тіло лежачого потерпілого ОСОБА_3 . Внаслідок цієї ДТП пішохід ОСОБА_3 помер від отриманих тілесних ушкоджень.
За змістом долученої до матеріалів справи копії постанови про закриття кримінального провадження від 29.10.2021, прийнятої слідчим - заступником начальника відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Івано-Франківській області підполковника поліції Млиниського Б.М., кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 та ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с. 57-59).
Вищезазначеною постановою про закриття кримінального провадження встановлено, що відповідно до Висновку судово-медичної експертизи №52 від 16.09.2021 смерть ОСОБА_3 настала від відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа, набряку головного мозку, крововиливу під оболонки головного мозку. На момент отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_3 міг знаходитись у вертикальному або близькому до нього положенні і бути повернутим передньою правою поверхнею тіла до травмуючої поверхні. Вищеописані тілесні ушкодження могли утворитись одномоментно і характерні для наїзду автомобіля. При судово-токсикологічному дослідженні виявлено 1,88 проміле етилового спирту в крові ОСОБА_3 , що відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння у фазі виявлення.
З Висновку медико-криміналістичної експертизи №130 від 27.09.2021 одягу трупа ОСОБА_3 вбачається, що мало місце зіткнення автомобіля «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , з потерпілим коли останній перебував у вертикальному положенні і був обернений до автомобіля передньо-правою поверхнею.
В ході досудового слідства встановлено, що така ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_3 , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, раптово вийшов на проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу та став перетинати її справа наліво по ходу руху автомобіля, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, чим порушив Правила дорожнього руху України, а саме: п.п. 1.3, 1.5, 4.7, 4.14.
Тим самим ОСОБА_3 поставив водія автомобіля «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 в такі умови, коли останній був позбавлений можливості уникнути наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Тим самим для водія «OPEL KADETT» ОСОБА_5 також склались умови, коли він був позбавлений можливості уникнути наїзду. Окрім того, відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_3 настала від тілесних ушкоджень, які утворились одномоментно і характерні для наїзду автомобілем. Отже, переїзд автомобілем «OPEL KADETT» під керуванням водія ОСОБА_5 через тіло потерпілого ОСОБА_3 не спричинив останньому тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого повторно 24.09.2021, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 56).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 21.01.1984, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його батьками записані ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_6 (а.с. 45).
За змістом копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого повторно 03.05.2017, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 41).
Згідно копії Довідки до акту огляду МСЕК, виданої 16.04.2013 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є інвалідом другої групи загального захворювання безстроково і згідно висновку щодо умов та характеру праці визнана непрацездатною (а.с. 39).
Згідно копії Довідки про доходи №5804 9888 1584 1568, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Косівському об`єднаному управлінні ПФУ в Івано-Франківській області і отримує пенсію по інвалідності. Сума пенсії за період з 01.07.2021 по 30.09.2021 складає 8609,97 грн. (розмір щомісячної пенсії - 2869,99 грн.) (а.с. 43).
Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Кутської селищної ради с. Тюдів №519 від 16.09.2021 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , інвалід 2 групи, - дійсно до дня смерті проживала зі своїм сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 42).
За змістом копії довідки виконавчого комітету Кутської селищної ради с. Тюдів №710 від 15.12.2022 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка проживає та зареєстрована по АДРЕСА_1 , дійсно була на утриманні свого сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 40).
З копії товарного чека від 23.08.2021 та накладної №10 від 23.08.2021 вбачається, що позивач ОСОБА_1 здійснила витрати пов`язані з організацією та похованням на суму 13440 грн. (а.с. 38).
Відповідно до копії квитанції до прибуткового касового ордера №46 від 26.10.2021 ОСОБА_1 оплатила за виготовлення пам`ятника 38800 грн. (а.с. 60), що також підтверджується копією Акта приймання виконаних робіт від 20.08.2022 (а.с. 61).
Згідно копії витягу щодо перевірки чинності полісу внутрішнього страхування, станом на 21.08.2021 цивільно-правова відповідальність транспортного засобу марки «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , застрахована AT «CT «ТАС» (приватне) відповідно до Полісу №АР9846696 (а.с. 44).
29.11.2021 ОСОБА_1 зверталася до ПрАТ «Страхова група «ТАС» із заявою на виплату страхового відшкодування з додатками. Просила здійснити їй відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, а саме: 72000,00 грн. моральної шкоди, заподіяної смертю її сина ОСОБА_3 ; шкоду, пов`язану із втратою годувальника ОСОБА_3 в межах страхової суми; 52240,00 грн. витрат на поховання ОСОБА_3 та спорудження надгробного пам`ятника (а.с. 46-50).
Згідно копії листа №2019 від 21.12.2021 ПрАТ «Страхова група «ТАС» повідомило ОСОБА_1 про необхідних надання нею підтверджуючих документів витрат на поховання, встановлення пам`ятника, її перебування на утриманні ОСОБА_7 . Зазначило, що страховиком на даний час на підставі ст.ст. 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розгляд справи призупинено (а.с. 91).
Також ПрАТ «Страхова група «ТАС» зверталася із запитом до Головного управління ПФУ в Косівському районі з проханням надати інформацію відносно того чи отримує ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника (а.с. 90).
Листом №10062/7122 від 18.07.2022 ПрАТ «Страхова група «ТАС» повідомило ОСОБА_1 про виплату їй страхового відшкодування у розмірі 42720 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання (72000 грн. +13440 грн. = 85440 грн. : 2 = 42720 грн.), спираючись на п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Також зазначило, що немає правових підстав для виплати страхового відшкодування згідно наданої накладної від 26.10.2021. При наданні розрахункового документу, Акту виконаних робі, фото встановленого пам`ятника розгляд справи страховиком буде відновлено і по справі буде прийняте відповідне рішення (а.с. 51-52).
Листом №17126/7122 від 21.12.2022 ПАТ «Страхова група «ТАС» повідомило ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування у розмірі 19400 грн. в рахунок відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника (38800 грн. : 2 = 19400 грн.), спираючись на п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (а.с. 53).
Відповідно до копії Листа №180 від 08.02.2023 ПрАТ «Страхова група «ТАС» у відповідь на адвокатський запит повідомило, що на користь ОСОБА_1 страховою компанією було виплачено 42720 грн. страхового відшкодування та 19400 грн. відшкодування за виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника (а.с. 62-64).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що шкода, завдана потерпілому ОСОБА_3 , є неподільною, та завдана кількома відповідальними за неподільну шкоду особами. Разом з тим, за вказаних обставин при вирішенні питання про розмір відшкодування шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки, наявні підстави для зменшення її розміру на підставі частини другої статті 1193 ЦК України. Отже при розрахунку суми страхової виплати суд вважав обґрунтованим поділ відповідальності між водієм ОСОБА_2 та загиблим пішоходом ОСОБА_3 . Тому вважав, що відшкодування моральної шкоди, витрат на поховання і на спорудження надгробного пам`ятника по 1/2 з кожного виплачені позивачці у повному обсязі. Щодо відшкодування витрат у зв`язку з втратою годувальника, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи не доведено, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , що такий був працевлаштований та отримував доходи, або іншим чином надав допомогу матері, а ОСОБА_1 потребувала такої допомоги, і вона була її основним і постійним джерелом існування. Щодо вимог про відшкодування штрафних санкцій, суд вважав, що такі не підлягають до задоволення, оскільки судом не встановлено порушення прав позивача щодо страхового відшкодування.
Однак, апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно.
Особам, визначеним у частині першій цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував (частина друга статті 1200 ЦК України).
Особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується (частина друга статті 1201 ЦК України).
Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц.
У пункті 1.3 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого.
Так, пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно з пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами; загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
На час ДТП мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 6000,00 грн.
Відтак, 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі - 72000,00 грн., 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі - 216000,00 грн.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 (мати померлого ОСОБА_3 ) просила стягнути з відповідача на її користь 135760 грн. страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника для батьків; 36000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 19400 грн. на відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника; 6720 грн. на відшкодування витрат на поховання; а також штрафні санкції за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування.
При цьому, ПрАТ «Страхова група «ТАС» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 42720 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання (72000 грн. +13440 грн. = 85440 грн. : 2 = 42720 грн.), спираючись на п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.
Місцевим судом вірно встановлено, що відсутні підстави вважати, що шкода, завдана потерпілому ОСОБА_3 , є неподільною та завдана кількома відповідальними за неподільну шкоду особами.
Вищевказаними матеріалами і постановою про закриття кримінального провадження від 29.10.2021 встановлено, що переїзд автомобілем «OPEL KADETT» під керуванням водія ОСОБА_5 через тіло потерпілого ОСОБА_3 не спричинив останньому тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть.
З Висновку медико-криміналістичної експертизи №130 від 27.09.2021 вбачається, що мало місце зіткнення автомобіля «KIA CEE'D», р.н. НОМЕР_1 , з потерпілим коли останній перебував у вертикальному положенні і був обернений до автомобіля передньо-правою поверхнею. А відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_3 настала від тілесних ушкоджень, які утворились одномоментно і характерні для наїзду автомобілем.
Також судом правильно зазначено, що у даній постанові відсутня інформація про умисел потерпілого, тобто усвідомлене бажання заподіяти шкоду - спричинити ДТП, та про обставини непереборної сили.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.
Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.
При цьому, шкода, спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права, власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише внаслідок спричинення шкоди за наслідками непереборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.
Суд першої інстанції вважав, що за вказаних обставин при вирішенні питання про розмір відшкодування шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки, наявні підстави для зменшення її розміру на підставі частини другої статті 1193 ЦК України.
Так, частиною другою статті 1193 ЦК України передбачено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Однак, суд не звернув уваги на те, що згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
В такій справі суд може зменшити розмір моральної шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19 (провадження №61-10504св20), від 21 червня 2024 року у справі №629/2372/23 (провадження №61-2964св24), від 24 грудня 2024 року у справі №630/554/23 (провадження №61-3965св24).
Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами.
Отже, положеннями вказаної статті Закону встановлений мінімальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який не підлягає зменшенню чи коригуванню.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19 (провадження №61-10504св20), від 24 листопада 2021 року у справі №342/709/20 (провадження №61-11129св21).
Таким чином, мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить у цьому випадку 72000,00 грн.
З огляду на викладене, у відповідача не було підстав для відмови ОСОБА_1 у виплаті 1/2 страхового відшкодування моральної шкоди, витрат на поховання і на спорудження надгробного пам`ятника. А висновки суду першої інстанції про застосування до цих правовідносин ст. 1193 ЦК України для зменшення таких виплат є неправомірними.
Отже, позовні вимоги про стягнення 36000,00 грн. відшкодування моральної шкоди; 26120,00 грн. витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення.
Що ж стосується страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, апеляційний суд зазначає наступне.
Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Пункт 27.2 статті 27 Закону №1961-IV є відсилочною нормою, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (див. висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі №304/936/19 (провадження №61-12719сво20)).
Відповідно до частини першої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Зазначена стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц).
У постановах від 01 березня 2023 року у справі №279/1688/22 (провадження №61-11284св22), від 15 березня 2023 року у справі №272/463/22 (провадження №61-12588св22) Верховний Суд зазначив, що суди безпідставно не взяли до уваги докази непрацездатності матері, син якої загинув, та не врахували обов`язок працездатних дітей утримувати своїх непрацездатних батьків, отже, докази того, що мати мала право на одержання утримання від працездатного сина, з урахуванням проблем з її здоров`ям та потреби у сторонній допомозі, попри те, що її пенсія за віком перевищувала розмір прожиткового мінімуму доходів осіб, які втратили працездатність, а розмір доходу сина неможливо встановити через відсутність доказів цього доходу або відсутність доказів його працевлаштування.
Крім того аналіз положень частини першої статті 1200 ЦК України свідчить про те, що право на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого мають як ті непрацездатні особи, що перебували на утриманні потерпілого, так і ті, які мали право на одержання від нього утримання.
Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі №742/554/19-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №742/637/19-ц, від 08 вересня 2021 року у справі №577/1316/20.
Схожі висновки викладено і в постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі №496/3445/22 (провадження №61-4322св24), від 18 грудня 2024 року у справі №742/2724/21 (провадження №61-4104св24).
Відтак, доводи місцевого суду про те, що матеріалами справи не доведено, що позивач ОСОБА_1 перебувала на утриманні свого сина ОСОБА_3 , що такий був працевлаштований та отримував доходи, або іншим чином надав допомогу матері, а ОСОБА_1 потребувала такої допомоги, і вона була її основним і постійним джерелом існування, є неспроможними, суперечать вказаним нормам права і практиці Верховного Суду.
Колегія суддів вважає обґрунтованим право позивача на отримання страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника, у цій справі.
А з огляду на відсутність доказів того, що померлий ОСОБА_3 працював та отримував заробітну плату, ураховуючи положення статті 1200 ЦК України та вимоги частини другої статті 1195 ЦК України, згідно з якою розмір відшкодування визначається, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення зі страхової компанії на користь непрацездатної матері померлого завданої шкоди у розмірі 135760,00 грн. на підставі частини першої статті 1202 ЦК України та з урахуванням позовних вимог і ліміту відповідальності, що відповідачем не спростовано.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 1202 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі №304/936/19, провадження №61-12719сво20, дійшов висновку, що у такій категорії справ пріоритетними є положення ЦК України, а не Закону №1961-IV. А якщо заявник хоче відступити від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1202 ЦК України, то він повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик - надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення.
Тобто Верховним Судом визначено два альтернативні способи відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, - щомісячними платежами або одноразовою виплатою.
Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі №686/1866/22 (провадження №61-2968св23).
Беручи до уваги вищевказану норму права, те, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером, особою з інвалідністю другої групи, у заяві до страховика просила про можливість виплати відшкодування у зв`язку із втратою годувальника одноразовим платежем, і закон не забороняє таку форму виплати, відсутні підстави вважати такі виплати неправомірними, що також підтверджується і практикою Верховного Суду.
Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь пені, інфляційних збитків та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування, то колегія суддів вважає, що такі не підлягають до задоволення. У діях страховика відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону №1961-IV страховик скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, а тому такий строк розпочинається з моменту набрання законної сили судовим рішенням в частині стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування.
Таке застосування норм матеріального права узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 квітня 2022 року у справі №447/2222/20 та від 15 серпня 2023 року у справі №513/730/21, від 30 квітня 2025 року у справі №496/3445/22.
Таким чином, доводи апелянта є частково підставними. Рішення місцевого суду слід скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог позову.
Щодо розрахунку судових витрат, апеляційний суд звертає увагу, що позов підлягає до задоволення частково, на суму 197880,00 грн.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі в сумі 4947 грн. 00 коп. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись із позовом, позивач просила також стягнути з відповідача на її користь 40000 грн. 00 коп. витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.ч. 1-5 статті 137 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі №15/8/203/20.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
На підтвердження понесення витрат на оплату правничої допомоги в суді першої інстанції позивач надала суду: копію Договору про залучення адвоката до надання професійної правничої (правової) допомоги №29/03-22 від 01.01.2024; копії Витягу з Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №Ж від 24.01.2024 з Додатком від 25.01.2024; копію детального розрахунку робіт (наданих послуг) від 24.07.2024 на суму 40000,00 грн.; копії ордеру від 24.07.2024 та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Найди К.В.
Як зазначено в детального розрахунку робіт (наданих послуг) від 24.07.2024, адвокатом Найдою К.В. під час розгляду справи в суді першої інстанції надавалися такі послуги клієнту: консультація клієнта (2 год.) - 8000,00 грн., підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви в суд - (4 год.) - 16000,00 грн., підготовка та подання позовної заяви - (4 год.) - 16000,00 грн. (а.с. 37).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив про зменшення витрат на правничу допомогу позивача (а.с. 88 (зворот)).
Суд враховує складність справи про стягнення страхового відшкодування, матеріальний стан сторін та інші обставини, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, клопотання представника відповідача про зменшення таких витрат на правничу допомогу, і вважає за належне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 7000,00 грн.
Згідно вимог пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Оскільки ціна позову в цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судове рішення в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Найди Катерини Володимирівни задовольнити частково.
Рішення Косівського районного суду від 26 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (код ЄДРПОУ 30115243, юридична адреса: пр. Берестейський, 65, м. Київ, 03117) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) страхове відшкодування в загальній сумі 197880 (сто дев`яносто сім тисяч вісімсот вісімдесят) грн. 00 коп. (яке складається із: 135760,00 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника; 36000,00 грн. відшкодування моральної шкоди; 26120,00 грн. витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника); а також стягнути 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції.
В задоволенні решти вимог позову відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (код ЄДРПОУ 30115243, юридична адреса: пр. Берестейський, 65, м. Київ, 03117) в дохід держави судовий збір в сумі 4947 (чотири тисячі дев`ятсот сорок сім) грн. 00 коп. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.
Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
       
Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 31 липня 2025 року.