02.07.25
22-ц/812/1157/25
Провадження № 22-ц/812/1157/25 Суддя першої інстанції Чулуп О.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 липня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/8610/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Богуславській О.М.,
за участі представника позивачки – Ніколаєва О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чулупа О.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2024 року  ОСОБА_3 , через свого представника – адвоката Голубенка Д.К., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позов обґрунтовано тим, що сторони з 12 березня 2021 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу мають спільну дитину – сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Різні погляди на життя призвели до розпаду сім`ї, примирення між подружжям не можливе. Подружні стосунки між сторонами не підтримуються, шлюб має формальний характер, сім`ю зберегти неможливо. 
Позивачка зазначає, що фактично шлюбні відносини припинені з квітня 2022 року. 
Посилаючись на викладене ОСОБА_3 просила суд розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_1 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2025 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 березня 2021 року Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 132 - розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 211.20 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що суд вважає, що сім`я існує формально, дана сім`я розпалась, і зберегти її не можливо.
Фактично шлюбні відносини сторін тривали до квітня 2022 року, що визнають обидві сторони. При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача щодо того, що фактично шлюбні відносини тривали до вересня 2024 року, оскільки суду не надано достатніх та допустимих доказів щодо обставин ведення спільного господарства, спільного бюджету, проведення часу на вихідних, виконання інших обов`язків подружжя. 
Вчинення одним із подружжя окремих дій щодо представництва майнових інтересів - як то видача довіреності не може беззаперечно вказувати про існування шлюбних (аліментних) відносин.
Не погодившись з рішення суду, в частині зроблених судом в мотивувальній частині висновкам,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де просив: 
- змінити рішення виключивши з мотивувальної частини рішення суду наступне: «Між тим, матеріали справи не містять доказів того до якого часу подружжя фактично вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний відпочинок до вересня 2024 року. Отже, судом встановлено, що фактично шлюбні відносини сторін тривали до квітня 2022 року, що визнають обидві сторони. При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача щодо того, що фактично шлюбні відносини тривали до вересня 2024 року, оскільки суду не надано достатніх та допустимих доказів щодо обставин ведення спільного господарства, спільного бюджету, проведення часу на вихідних, виконання інших обов`язків подружжя. Вчинення одним із подружжя окремих дій щодо представництва майнових інтересів - як то видача довіреності не може беззаперечно вказувати про існування шлюбних (аліментних) відносин»; 
- змінити мотивувальну частину рішення з урахуванням підстав та обставин наведених в апеляційній скарзі, зокрема, вказавши, що відповідачем доведено факт припинення шлюбних відносини та ведення спільного господарства між позивачем та відповідачем з вересня 2024 року, а не з початку квітня 2022 року, як зазначено позивачем у позовній заяві.
Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи вимоги частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, саме позивачка повинна довести обставину щодо припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства у квітні 2022 року, а не з часу звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу у вересні 2024 року. Всупереч частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, позивачем до суду першої інстанції не надано жодного доказу, який підтверджує факт припинення подружжям шлюбних відносин та ведення спільного господарства на початку квітня 2022 року.
Висновок суду першої інстанції, що «фактично шлюбні відносини сторін тривали до квітня 2022 року, що визнають обидві сторони» є помилковим, оскільки відповідач не визнавав вказану обставину, при цьому судом першої інстанції не зазначено жодного посилання на докази, на підставі яких суд першої інстанції встановив факт припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства подружжям з початку квітня 2022 року. 
Обставини про припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства між позивачкою та відповідачем на початку квітня 2022 року, які суд першої інстанції визнав встановленими, - є необґрунтованими та недоведеними. Таким чином, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.
Відповідач вважає, що позивачкою не доведено належним чином обставини справи, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства між позивачкою та відповідачем фактично припинені на початку квітня 2022 року, що у відповідності до частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував, що шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинено подружжям на початку квітня 2022 року.
Апеляційна скарга від 05 травня 2025 року на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, підтверджує, що ОСОБА_3 визнає, що автомобіль марки Nissan, модель Rogue, 2018 року є спільною сумісною власністю подружжя, що спростовує її твердження про припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства подружжям на початку квітня 2022 року.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від позивачки не надходило.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату слухання справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву з проханням слухати справу без його та його представника участі. 
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що сторони уклали шлюб 12 березня 2021 року, зареєстрований Центральним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 132.
Сторони від шлюбу мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації якого визначено за місцем реєстрації матері.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).
Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини 3 статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, так і відповідача, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Між тим, при вирішенні позову про розірвання шлюбу до обставин, які підлягають встановленню судом, сімейним законодавством віднесено факт встановлення припинення між сторонами шлюбних відносин, про що повинно бути зазначено судом у своєму рішенні про розірвання шлюбу. 
Звертаючись до суду із указаним позовом  ОСОБА_3  зазначала, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені у квітні 2022 року, з чим й погодився суд першої інстанції. Примирення між подружжям не можливе. Суд вважає, що сім`я існує формально, дана сім`я розпалася, і зберегти її не можливо. 
Між тим, за загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 12 ЦПК України судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс.
Відповідно до частини 1-4 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким за законом надано право на звернення до суду в інтересах інших осіб, повинні подавати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подавати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень, третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
При звернення до суду з позовом ні позивачка ОСОБА_3 , ні її представник адвокат Голубенко Д.К. не надали доказів за правилами статей 76-80 ЦПК України, на підставі яких можна було робити висновок про обґрунтованість доводів позивачки, що шлюбні відносини між сторонами були припинені з квітня 2022 року. 
Між тим, сторона відповідача, інтереси якої представляв адвокат Ярмолович О.Є., заперечуючи у відзиві на позовну заяву щодо періоду припинення шлюбних відносин, наполягав на тому, що шлюбні відносини між сторонами були припинені у вересні 2024 року.
На підтвердженні цих обставин відповідач зазначав, що 21 жовтня 2021року подружжям на аукціоні «IAA» в США викуплено автомобіль з пошкодженнями марки Nissan, модель Rogue, 2018 року випуску, що підтверджується рахунком № НОМЕР_1 від 21 жовтня 2021року. 16 серпня 2022 року подружжям ввезено цей автомобіль через митний кордон України, що підтверджується митною декларацією № UA500080/2022/006760 від 16 серпня 2022 року та посвідченням про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 16 серпня 2022 року. У період з 16 серпня 2022 року до 27 квітня 2023 року подружжя здійснювало ремонт придбаного автомобіля та проведено його першу реєстрацію в Україні на ім`я позивачки, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 27 квітня 2023 року. З цього часу сторони спільно користувались придбаним автомобілем. Позивачкою на ім`я відповідача видано нотаріально посвідчену довіреність від 27 квітня 2023 року з правом користування та відчуження придбаного автомобіля. 08 січня 2024 року внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження, а 29 липня 2024 року відповідачем здійснено оплату за ремонт транспортного засобу на суму 27 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією (квитанцією) від 29 липня 2024 року, а 05 серпня 2024 року здійснено ремонт автомобіля ЧП ОСОБА_5 , що підтверджується актом виконаних робіт № 362. Позивачкою 03 вересня 2024 року скасовано довіреність від 27 квітня 2023 року, видану відповідачу з правом користування та відчуження автомобіля, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 03 вересня 2024 року і витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від тієї ж дати.
На підтвердження цих обставин відповідач долучив до відзиву перелічені письмові докази, які свідчили саме про викладені ним обставини. 
Позивачка не спростувала відповідними доказами зазначені обставини.
Суд, даючи оцінку наданим відповідачем доказам, дійшов висновку, що зазначені обставини та надані докази не доводять факту, що подружжя фактично вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний відпочинок до вересня 2024 року.
З таким висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.
Як встановлено наданими доказами, сторони, перебуваючи в шлюбних відносинах вирішили придбати 21 жовтня 2021 року на аукціоні в США нерухоме майно – транспортний засіб марки Nissan, модель Rogue, 2018 року випуску, вартістю відповідно до даних електронної декларації 9 858 дол. США. 16 серпня 2022 року цей автомобіль було ввезено через митний кордон України, а у період у період з 16 серпня 2022 року до 27 квітня 2023 року було здійснено ремонт придбаного автомобіля та зареєстровано в Україні на ім`я позивачки 27 квітня 2023 року. В цей же день позивачкою видано нотаріально посвідчену довіреність, за якою надано право відповідачу право користування та відчуження придбаного автомобіля, що підтверджує користування вказаним майном як позивачкою, так і відповідачем. 
08 січня 2024 року внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження, та з 29 липня 2024 року по 05 серпня 2024 року було здійснено ремонт автомобіля, вартість якого сплачена відповідачем. Після цього позивачкою 03 вересня 2024 року скасована довіреність від 27 квітня 2023 року на ім`я відповідача.
З огляду на зазначені обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що всі ці обставини в сукупності свідчать про те, що сторони в зазначений період придбавали нерухоме майно, користувалися ним обидва, ремонтували його та тільки у вересні 2024 року відповідач передав транспортний засіб позивачці, оскільки остання повідомила його про закінчення подружніх відносин. З огляду на зазначене, свідомі дії сторін щодо придбавання та користування вказаним нерухомим майном свідчить про підтримання сторонами подружніх стосунків. При цьому апеляційний суд також враховує, що позивачкою не надано доказів, які б свідчили, що зазначене майно придбавалось не за спільні кошти або не за спільний бюджет, що не рахував суд першої інстанції. Твердження суду, що надані відповідачем докази не підтверджують спільний відпочинок сторін в зазначений період є неприйнятними, оскільки відсутність такого відпочинку у зазначений період не є обов`язковою ознакою сімейних стосунків.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;
3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
7) скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі і прийняти постанову про направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю;
8) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.
Приписами частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України).
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду в мотивувальній частині підлягає зміні з підстав недоведеності позивачем обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині зміні щодо часу припинення сімейних відносини, вважаючи їх припиненими з вересня 2024 року замість з квітня 2022 року.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 сплатив судовий збір 1 453 грн 44 коп.
За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу задоволено.
За такого з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 453 грн 44 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2025 року в мотивувальній частині змінити. 
Вважати припиненими сімейні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з вересня 2024 року замість «з квітня 2022 року».
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 453 грн 44 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 02 липня 2025 року.