Номер провадження: 22-ц/813/192/25 
Справа № 947/29028/20
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – адвоката Ткаченко Є.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_4 , процесуальним правонаступником якого є  ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, -
В С Т А Н О В И В:

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив суд стягнути грошові кошти у розмірі 55 540 доларів США , що складає 1 573 114,96 гривень, які складаються із: суми основного боргу за договором позики від 04.03.2013: 40 000 доларів США, процентів згідно п. 3 договору: 4 500 доларів США, штрафу за п. 4 договору: 11 040 доларів США.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 04 березня 2013 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики у простій письмовій формі. Відповідно до п. 1 цього договору та відповідних розписок позивачем було позичено відповідачу всього 40 000 доларів США (а саме 20 000 доларів США - 04.03.2013, 15 000 доларів США - 25.04.2013, та 5 000 доларів США 14.06.2013).
Згідно п. 2 договору відповідач брав гроші строком на рік та повинен був повернути гроші не пізніше 05 березня 2014 року. Але з 06.01.2020, посилаючись на скрутне матеріальне становище, відповідач повідомив позивача, що від своїх зобов`язань він не відмовляється, але йому потрібно більше часу на погашення боргу, про що написав відповідне зобов`язання від 20.07.2020. Борг не повернув, тому позивач змушений звернутися до суду.
Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, зазначив, що борг виплачував, лише з 2020 року припинив його сплачувати.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про стягнення заборгованості за договором позики – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 11 689,15 доларів США.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, у зв`язку із смертю відповідача ОСОБА_4 , до участі у цивільній справі залучено його правонаступника ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника ОСОБА_3 – адвоката Ткаченко Є.В., яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та просила закрити провадження у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. 
Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики. Відповідно до п. 1 цього договору та відповідних розписок позивачем було надано відповідачу всього 40 000 доларів США (а саме 20 000 доларів США - 04.03.2013, 15 000 доларів США - 25.04.2013, 5 000 доларів США 14.06.2013).
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції вказав, що за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за позикою на суму боргу за кредитом, який наданий на 12 місяців - до 05 березня 2014 року.
Відтак, у межах строку кредитування з 04 березня 2013 року до 05 березня 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 5 числа (кожного місяця) в розмірі 1,25% від суми позики. Починаючи з 05 березня 2014 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
За умовами договору не передбачалось, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Умовами Договору від 04.03 2013 сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк позики (один рік), термін закінчення позики (05.03.2014), а також термін щомісячного виконання зобов`язання (сплати процентів в розмірі 1,25% від суми позики - «5 число»).
Суд вказав, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. 
Окрім того, як встановлено, висновком експертного дослідження №155, з урахуванням переплати по відсоткам за період дії договору позики з 04.03.2013 по 05.03.2014, а також з урахуванням усіх сум, що були передані ОСОБА_4 . ОСОБА_1 за договором позики від 04.03.2013 в період з 05.03.2014 по 07.10.2020 (поступове повернення основного боргу) вбачається, що відповідачем сплачено позивачу частину основного боргу в розмірі 28 310,85 доларів США. Таким чином, поверненню підлягає сума 11 689,15 доларів США (40 000 – 28 310,85 = 11 689,15).
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до договору позики від 04.03.2013, відповідач ОСОБА_4 брав гроші строком на 1 рік, та повинен був повернути гроші не пізніше 05 березня 2014 року, однак між сторонами була усна домовленість про продовження дії договору, договір фактично пролонгувався до повного погашення боргу, а тому відповідач зобов`язаний був сплачувати проценти за договором відповідно до усної домовленості.
Щодо даних тверджень апеляційний зазначає, що як вірно вказав суд першої інстанції припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
За подібних умов ВП Верховного Суду зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Аналогічною є позиція ВП Верховного Суду, висловлена у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18 у спорі, що стосувався стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування.
Так, Верховний Суд висловився щодо змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання".
Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини 1 статті 251 ПК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ПК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
За умовами Договору не передбачалось, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Умовами Договору від 04.03 2013 сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк позики (один рік), термін закінчення позики (05.03.2014), а також термін щомісячного виконання зобов`язання (сплати процентів в розмірі 1, 25% від суми позики - «5 число»).
Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до п. 1 договору позики ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 на обумовлений сторонами строк 40 000 доларів США (а саме 20 000 доларів США - 04.03.2013, 15 000 доларів США - 25.04.2013, 5 000 доларів США 14.06.2013).
Згідно п. 2 договору позики повернення вказаної в договорі суми може мати місце по бажанню позичальника протягом року різновеликими долями, однак останній знос повинен бути зроблений не пізніше 05 березня 2014 року (а.с. 8)
Отже, сторони погодили строк договору позики до 05 березня 2014 року.
А тому, посилаючись на чинні положення ЦПК України та актуальну практику Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в стягнення процентів після спливу визначеного договором строку кредитування.
Так, Верховний Суд зокрема в постанові від 24.05.2023 по справі №408/8199/16-ц, вказував, що «проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина 2 статті 1050 ЦК України). Саме за це благо – можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу – позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Верховний Суд зауважив, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже – і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця».
Вказаних вище висновків ВП Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19).
Отже, припис абзацу другого частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування згідно частини 2 статті 1050 ЦК України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, між ним та ОСОБА_4 була усна домовленість про продовження строку дії договору, однак апеляційний суд не може прийняти до уваги дане твердження, оскільки на його підтвердження не надано жодного доказу.
З матеріалів справи не вбачається, що між сторонами укладались додаткові договори / угоди, щодо продовження строку дії договору позики від 04.03.2013 (строку кредитування).
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Окрім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до постанови ВП Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, «твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини 1 статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини 2 статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова ВП Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.
Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність – обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова ВП Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Також слід мати на увазі, що, на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (пункт 8.38 постанови ВП Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18)».
На підставі вищевикладеної практики Верховного Суду, апеляційний суд зазначає, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача можуть бути забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Апеляційний суд зазначає, що обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на положення ст. 625 ЦК України, однак як встановлено із вимог позовної заяви позивач не просив суд стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, у відповідності до ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів також не може прийняти до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що наданий відповідачем висновок експертного дослідження №155 судово-економічної експертизи від 12.12.2020 є неналежним доказом, оскільки такі твердження зводяться до непогодження позивача із даним доказом.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Апеляційний суд зазначає, що альтернативного висновку ОСОБА_1 до суду не надавав, клопотань про проведення повторної судової експертизи не заявляв, жодних доказів не спростування наданого відповідачем висновку не надав.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Подольної Т.А. про закриття провадження у справі, слід зазначити наступне.
Згідно ч. 1 ст. 42, ч. 1 ст. 48 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина 4 статті 25 ЦК України).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
У постанові ВП Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №264/5957/17 (провадження №14-37цс20) вказано, що «суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами».
Разом з тим, згідно п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або її оголошено померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Згідно положень ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Встановлено, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, у зв`язку із смертю відповідача ОСОБА_4 , до участі у цивільній справі залучено його правонаступника ОСОБА_5 , оскільки спірні правовідносини носять матеріальний характер та допускають правонаступництво.
Апеляційний суд зазначає, що оскільки сторона по справі померла під час судового процесу, заміна сторони відбувається на підставі універсального правонаступництва, незалежно від оформлення спадщини.
На стадії апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції має не лише право, а й процесуальний обов`язок замінити померлу сторону її правонаступником, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.
А відтак, відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, так як спірні правовідносини допускають правонаступництво.
Окрім того, оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року є законним та обґрунтованим, а тому смерть відповідача ОСОБА_4 не може бути підставою для закриття провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 14 липня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда