Дата документу 27.06.2025 Справа № 335/48/23

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №335/48/23                        Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М. М.
 
Провадження № 22-ц/807/1114/25                        Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року                                                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:     	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Полякова О.З.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника – адвоката Безрукової Світлани Олександрівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, -

В С Т А Н О В И В:

У січня 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позову зазначено, що у період з 01 вересня 2017 року по 31жовтня 2021 року позивач надавав відповідачу ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності. Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкритий на ім`я відповідача. Оплату за надані послуги відповідач не здійснювала, у зв`язку із чим має заборгованість у розмірі 10 751, 76 грн, яка в подальшому була зменшена до 10684,93 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021 року у сумі 10 684, 93 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник  ОСОБА_1 – адвокат Безрукова Світлана Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповно з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути на користь відповідача судові витрати, а саме судовий збір за подання апеляційної скарги, витрати на проведення судової економічної експертизи, витрати на надання правничої допомоги. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів відповідача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, а саме: при обчисленні ціни позову до розрахунку була включена опалювальна площа більш, ніж є насправді; при обчисленні ціни позову не були взяті до уваги повідомлення відповідача про тимчасову відсутність у спірному приміщенні і прохання не нараховувати плату за послуги позивача у відповідні періоди; позов поданий за межами позовної давності. Зокрема, відповідач зазначила, площа належної їй на праві власності кімнати у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , становить 19,2 кв. м, тоді які розрахунок заборгованості обчислений позивачем з площі 27,43 кв. м без належних для цього підстав.Також відповідач зазначила, що у серпні 2019 року придбала квартиру у м. Білопілля Сумської області, де постійно проживала й здійснювала адвокатську діяльність, а до спірної кімнати приїжджала на 2-3 дні щороку. У зв`язку з цим відповідач неодноразово письмово повідомляла позивача про факт своєї відсутності у спірному житловому приміщенні і просила не здійснювати нарахування за відповідні послуги у такі періоди: з 13.12.2018 по 31.05.2019, з 10.06.2019 по 31.08.2019, з 15.08.2019 по 14.11.2019, з 15.11.2019 по 30.12.2020, з 12.08.2020 по 02.02.2021, з 04.02.2021 по 18.08.2021, з 19.08.2021 по 19.08.2022. Кожного разу відповідач надсилала позивачу довідки на підтвердження факту проживання в іншому жилому приміщенні. Після 24.02.2022 відповідача виїхала за межі України і тимчасово перебуває на території Італії, де знаходиться й станом на час розгляду справи. Відтак, на думку відповідача, у відповідні періоди позивач не мав права нараховувати плату за послуги з опалення та постачання гарячої води, і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Концерн «Міські теплові мережі» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 10 751,76 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності, належить нежитлове приміщення – кімната АДРЕСА_2 , площею 19, 2 кв. м., а отже вона є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за вказаною адресою, які надає позивач. Проте, належним чином не виконують зобов`язання щодо їх сплати, що підтверджується наданим позивачем розрахунком та не спростованим відповідачем, тому є підстави для стягнення заборгованості за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 10 684, 93 грн. Всі заяви відповідача, які вона надсилала позивачу з приводу своєї відсутності у спірному житлі і з вимогами не здійснювати нарахування плати за послуги, не можуть бути взяті до уваги, тому не можуть бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг з постачання теплової енергії, оскільки з 10.06.2018 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № № 2189-VIII це було прямо заборонено. Споживачі мають право на неоплату вартості комунальних послуг, крім постачання теплової енергії(п. 6 ч. 1 ст. 7). Вирішуючи клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, судом першої інстанції було враховано положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, станом на дату подачі позовної заяви (25 грудня 2022 року) строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії з 01 березня 2017 року не сплив та продовжився на строк дії карантину.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Статтею 10 ЦПК України  визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до  Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахистправ людиниі основоположнихсвобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.
Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 21 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у місті Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі», в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну « Міські теплові мережі».
Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, належить нежитлове приміщення – кімната АДРЕСА_2 , площею 19, 2 кв. м, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 31.05.2018, виданим Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 130612616 від 12 липня 2018 року, Договором купівлі-продажу від 27 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І. (т.1 а.с.56-57).

Вказаний факт сторонами не оспорюється.

Також сторонами не оспорюється, що будинок АДРЕСА_3 є гуртожитком, а право власності на кімнату № НОМЕР_3 відповідач отримала на підставі та у порядку, передбаченому Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
На кімнату відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на  ОСОБА_1 (т.1 а.с.6).
Відповідно до довідки та розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вищевказаною кімнатою, заборгованість перед позивачем за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021 року з урахуванням субсидії 156,88 грн складає 10 751,76 грн (т.1 а.с.6-8), який в подальшому був зменшений позивачем до 10 684, 93 грн.
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи сформованого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2023 року, ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с.12), що також підтверджується копією паспорта громадянина України (т.1 а.с.19-20).
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Білопільської міської ради Сумської області від 02 лютого 2021 року, та від 18 серпня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 з 12 серпня 2020 року по цей час (т.1 а.с.19, а.с. 22). 
Дана квартира належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Бойко О.І., Білопільський район нотаріальний округ, Сумська область, реєстровий номер 912, що підтверджується відповідним договором та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 178698774 від 27 серпня 2019 року (т.1 а.с.58-63). 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач подав клопотання про витребування доказів, а саме про витребування з КП «Наше місто» відомостей щодо нарахування корисної площі 27,43 кв. м по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я відповідача.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2023 року вказане клопотання позивача було задоволене.

24.02.2024 від КП «Наше місто» на виконання ухвали суду від 28.02.2024 надійшов лист з додатком у виді плану-схеми поверху будинку за адресою АДРЕСА_1 , в якому зазначеному, що обчислення опалювальної площі, яка покладена до розрахунку плати відповідача за послуги з опалення, було проведено на підставі Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками» від 20.06.2018 № 498, а також на підстав Рішення Запорізької міської ради від 31.01.2007 № 10 «Про затвердження Тимчасового порядку розрахунку загальної та опалювальної площі та порядку нарахування платежів за отримані комунальні послуги в гуртожитках комунальної власності м. Запоріжжя».

Виходячи з положень останніх, до складу опалювальної (загальної і корисної) площі приміщення, яким користується відповідач, включено власне площу належної їй кімнати (19,2 кв. м), а також частину допоміжних приміщень, пропорційну площі вказаної кімнати, а саме 8,07 кв. м (коридор XXV, коридор XXVI, туалет XXVII, душ XXVIII, вмивальник XXIX, кухня XXX, кухня XXXI, вмивальник XXXIII, сходи XXXII).

12.06.2023 від позивача надійшов новий розрахунок ціни позову, яка була зменшена до 10684,93 грн, з урахуванням відомостей, які надійшли від КП «Наше місто».

В подальшому відповідач заявила клопотання про призначення судової економічної експертизи.

В процесі збирання вихідних даних для проведення такої експертизи позивач надав копію листа від КП «Запоріжремсервіс» від 26.01.2024 № 348/01-05 у відповідь за запит позивача щодо надання детальної інформації щодо розрахунку плати за надані відповідачу послуги з опалення та постачання гарячої води. Крім відомостей, що співпадають з раніше наданою інформацією від КП «Наше місто», у вказаному листі зазначено, що в період з 01.09.2016 по 31.10.2020 розмір площі загального користування, що припадав для оплати на відповідача, становив 27,43 кв. м, а після цього - 27,27 кв. м, у зв`язку з тим, один з мешканців гуртожитку надав технічний паспорт на своє приміщення, що потягло проведення перерахунку площі загального користування.

Також за клопотанням відповідача ухвалою від 02.04.2024 від ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» були витребувані матеріали інвентарної справи будівлі гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 , в частині, що стосується четвертого поверху.

02.08.2024 від ТОВ «ЗМБТІ» надійшли вказані матеріали, які містять документи, тотожні тим, які раніше були надані суду з КП «Наше місто».

Ухвалою суду від 30.10.2024 за клопотанням відповідача було призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання:
1) чи підтверджується документально та нормативно розмір плати за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надані за адресою АДРЕСА_1 , за період 01.09.2017 по 31.10.2021, нарахований постачальником послуг – Концерном «Міські теплові мережі» у розмірі 10684,93 грн., в тому числі в розрізі по місяцям?
2) чи підтверджується документально та нормативно розмір опалювальної площі 27,27 кв. м, покладений в основу розрахунку суми, вказаної у першому питанні? ( т. 2 а.с.220). 

06.02.2025 до суду надійшов висновок фізичної особи-підприємця атестованого судового експерта Дондик Н.Я. висновок економічної експертизи № 152 е\25 від 27.01.2025, в якому експерт виклав такі відповіді на поставлені перед ним питання:
по першому питанню – в об`ємі наявних у справі матеріалів в і межах своєї компетенції і спеціальних знань не має можливості зробити висновок щодо документального, відповідно до чинного законодавства України, розміру плати за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що надані за АДРЕСА_1 , за період 01.09.2017 по 31.10.2021, нарахований постачальником послуг – Концерном «Міські теплові мережі» у розмірі 10684,93 грн., в тому числі в розрізі по місяцям, тому що документи, які підтверджують загальну опалювальну площу у вказаному періоді станом на 01.09.2017 та у період до 31.10.2021, з урахуванням періодів, коли власник житлової площі не користувався нею та коли будинок був на капітальному ремонті і реставрації із зміною призначення приміщень і перепланування приміщень загального користування, - в матеріалах справи відсутні;
по другому питанню - в об`ємі наявних у справі матеріалів в і межах своєї компетенції і спеціальних знань не має можливості зробити висновок щодо документального підтвердження розміру опалювальної площі 27,27 кв. м, тому що документи, підтверджують загальну опалювальну площу у вказаному періоді станом на 01.09.2017 та у період до 31.10.2021, - в матеріалах справи відсутні ( т. .3 а.с. 37- 69).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року, виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерн «Міські теплові мережі»(п. 1.2. Рішення). 

Зазначені рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року та № 200 від 28.04.2011 року було офіційно надруковано у офіційному засобі масової інформації Запорізької міської ради - газеті «Запорізька січ».

Отже, Централізоване опалення будинку АДРЕСА_3 здійснюється Концерном «Міські теплові мережі». 

Відповідно до статуту Концерну «МТМ» основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року (далі Закон №1875),який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01 травня 2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада 2017 року (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживач (індивідуальний) - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Відповідно ст. 1 Закону України «Про теплопостачання», споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Згідно з абз. 8 п. 2 Правил «Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормальної температури повітря у приміщеннях квартири, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання.
Відповідно до частин 1,3 статті 9 Закону України «Про  житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Послуги з опалення квартири та постачання гарячої води не відносяться до тих, які не надаються виключно мешканцям житла, а одночасно забезпечують утримання житла в належному стані, тож відповідачі в даному випадку є споживачами житлово-комунальних послуг, які надаються за вказаною адресою.
Відповідно до ч.3 ст. 20 Закону України № 1875 від 24.06.2004 року, який діяв на період виникнення зобов`язань споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч.1 ст. 32 Закону № 1875).

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Згідно статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності та дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відсутність укладеного договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язанні оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59 цс13, в Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 904/7377/17, відповідно до якого «укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком, а сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період».
Отже, відсутність між сторонами договору на надання послуг з централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «Міські теплові мережі» послуги, оскільки обов`язок оплати випливає з закону.
У цій справі між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 як споживачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у житло за адресою:  АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована відповідач, та яке належить їй на праві власності надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися Концерном «МТМ».
Як передбачено п. 18, 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх використання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. 
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо не встановлено договором або законом. 
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Разом з цим, ч.4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття ст. 322 ЦК України).
Згідно із ч.2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за ч. 1 ст. 612 ЦК України.
Таким чином відповідач є боржником у дані справі.
Обов`язок споживача сплачувати за житлово-комунальні послуги закріплений у Житловому кодексі Української РСР (ст. ст. 67, 68).
Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності, належить нежитлове приміщення – кімната АДРЕСА_2 , площею 19, 2 кв. м, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 31.05.2018, виданим Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Вознесенівському району та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 130612616 від 12 липня 2018 року, Договором купівлі-продажу від 27 серпня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І. (т.1 а.с.56-57). 

Вказаний факт сторонами не оспорюється.

Також сторонами не оспорюється, що будинок АДРЕСА_3 є гуртожитком, а право власності на кімнату № НОМЕР_3 відповідач отримала на підставі та у порядку, передбаченому Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».
На кімнату відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 на  ОСОБА_1 (т.1 а.с.6).
Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а саме з 28 березня 2009 року, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 04 січня 2023 року, копією паспорту громадянина України (т.1 а.с.12,19-20), а тому має обов`язок нести витрати по її утриманню та несе відповідальність за сплату наданих послуг.
Сам факт реєстрації відповідача у кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 ,не заперечувався.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особі, яка є споживачем (відповідачем), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Вищезазначена квартира, в якій зареєстрований відповідач, підключена до мережі централізованого опалення та постачання гарячої води.
Доказів, які б свідчили про те, що у спірній квартирі проживають або зареєстровані інші особи, матеріали справи не містять.
Оскільки кімната АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 , тому вона несе відповідальність перед позивачем за зобов`язаннями з оплати послуги з постачання теплової енергії.
Матеріали справи не містять також доказів того, що відповідач у встановленому законом порядку відмовилася від надання послуг Концерном «Міські теплові мережі», доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати.
Суд першої інстанції врахувавши фактичні обставини справи, вимоги закону, повно та всебічно надавши оцінку всім доказам у справі вірно виходив з того, що кімната відповідача підключена до мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися відповідачу, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідач до позивача не зверталася. Відповідач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , факт отримання вказаних послуг не спростований, а тому є споживачем послуг, докази того, що у кімнаті відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення чи гаряче водопостачання відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідач оплату за спожиту теплову енергію в повному обсязі не здійснювала.
Як вбачається з позовної заяви Концерн «МТМ» просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021 року в сумі 10751,76 грн, який в подальшому був зменшений до 10 684,93 грн (т.1 а.с.2-3,199). 
Згідно з наданого позивачем оновленого під час розгляду справи в суді першої інстанції розрахунку заборгованості щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за особовим рахунком № НОМЕР_1 на 01 листопада 2021 року у ОСОБА_1 перед Концерном «МТМ» виникла заборгованість за надані вищезазначені послуги період з 01 квітня 2016 року по 01 грудня 2020 року в сумі 81 550, 93 грн, за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021року в сумі 10 684,93 грн (т. 1 а.с.199).
Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за опалення та гарячу воду, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачем, матеріали справи не містять.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до позовних вимог строку позовної давності. 
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України).

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що позовна давність – це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи відповідачем заявлено про застосування позовної давності. 

З виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 та наданого позивачем оновленого розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021 року у відповідача у зв`язку з несвоєчасною сплатою нарахувань за комунальні послуги виникла заборгованість у розмірі 10 684, 93 грн (т. 1 а.с.199).

З розрахунку заборгованості також встановлено, що у вересні 2017 сплачено 26,12 грн, з жовтня 2017 по лютий 2018 не здійснювала оплату, у березні 2018 здійснила оплату на суму 1737,62 грн, з квітня 2018 по жовтень 2021 відповідач не проводила жодної оплати вартості наданих їй послуг, а тому в неї виникла заборгованість заданий період у розмірі 10 684, 93 грн (т. 1 а.с.199).

З позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду засобами поштового зв`язку 25 грудня 2022року, яка надійшла до суду першої інстанції 03 січня 2023 року (згідно штампу з відміткою суду) (а.с.2-3). 

Тобто загальний строк позовної давності мав би застосовуватись за період з 25 грудня 2019року по 25 грудня 2022 року, за який нарахована заборгованість у сумі 10 684, 93грн.

Судом першої інстанції обґрунтовано враховано заяву відповідача про застосування позовної давності, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Крім того, вирішуючи даний спір суд першої інстанції правильно врахував також інше законодавством.

Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статтями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 карантин було встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 № 1236 «з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 28 лютого 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та наступними постановами КМУ з цього ж питання.

Постановами Кабінету Міністрів України неодноразово було продовжено дію адаптивного карантину на території України, який постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-COV-2», відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позову щодо стягнення заборгованості за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021року заявлені у межах строків позовної давності, є доведеними та обґрунтованими, і сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача складає 10684,93 гривень.

За таких обставин, твердження скаржника про те, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період до грудня 2019 року є помилковим, так як дата звернення позивачем до суду, на яку звертає увагу скаржник, по суті не змінює тривалості строку переривання позовної давності, оскільки він переривається на час дії карантину.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в даних правовідносинах, що склалися між сторонами позивачем не пропущено строк позовної давності про стягнення з відповідача заборгованості, яка підлягає стягненню на користь позивача Концерн «МТМ» за період з 01 вересня 2017 року по 31 жовтня 2021 року (відповідно до позовних вимог) включно складає 10684,93 гривень.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач не є споживачем послуг не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів, що квартира відключена від мереж теплопостачання, не надано відповідний акт, оформлений відповідно до Порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, який має бути затверджений постійно діючою міжвідомчою комісією, створеною органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання. Навпроти, ОСОБА_1 , як власник в розумінні ст. 317, 322 ЦК України зобов`язана утримувати майно, що їй належить в незалежності місця проживання власника та місцезнаходження такого майна. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач має зобов`язання перед позивачем по оплаті комунальних платежів з централізованого опалення, а тому доводи ОСОБА_1 щодо неотримання нею наданих Концерном «МТМ» послуг з опалювання у спірний період, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність факту постачання позивачем до кімнати, в якій зареєстрована відповідач послуг централізованого опалення, за які вона сплату не проводила в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача, такий правовий висновок зробив Верховний суд у постанові від 02.10.2019 року у справі № 522/16724/16.
Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування розрахунку чи розміру заборгованості відповідачами суду не надавалися.
Щодо доводів  ОСОБА_1  про те, що вона не є споживачем послуг позивача, оскільки у серпні 2019 року вона придбала квартиру у м. Білопілля Сумської області, де постійно проживала й здійснювала адвокатську діяльність, а до спірної кімнати приїжджала на 2-3 дні щороку, у зв`язку з чим вона неодноразово письмово зверталася до позивача про факт своєї відсутності у спірному житловому приміщенні і просила не здійснювати нарахування за відповідні послуги у такі періоди: з 13.12.2018 по 31.05.2019, з 10.06.2019 по 31.08.2019, з 15.08.2019 по 14.11.2019, з 15.11.2019 по 30.12.2020, з 12.08.2020 по 02.02.2021, з 04.02.2021 по 18.08.2021, з 19.08.2021 по 19.08.2022, тому у неї відсутні зобов`язання щодо сплати заборгованості за ці періоди, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи сформованого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 січня 2023 року, ОСОБА_1 зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_6 (т.1 а.с.12).

Крім того, навіть відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні не звільняє її від обов`язку утримувати свою власність, в тому числі від обов`язку сплачувати за надані комунальні послуги. 

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. 

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення. Отже, в матеріалах справи містяться відповідні докази щодо місця реєстрації ОСОБА_1 в квартирі в якій виникла заборгованість з наданих житлово-комунальних послуг.

Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 є споживачем за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, споживачі мають право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Зазначена норма виключає право на неоплату вартості такої комунальної послуги, як постачання теплової енергії. 

З наведеного випливає, що всі заяви відповідача, які вона надсилала позивачу з приводу своєї відсутності у спірному житлі і з вимогами не здійснювати нарахування плати за послуги, не можуть бути взяті до уваги і не можуть бути підставою для звільнення відповідача від оплати послуг з постачання теплової енергії, оскільки з 10.06.2018 вказаним вище Законом це було прямо заборонено.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що наданим позивачем розрахунком заборгованості підтверджується, що в частині плати за постачання гарячої води позивач неодноразово здійснював перерахунки у бік зменшення, і відповідач не спростував ствердження представників позивача про те, що це було зроблено саме на підставі заяв відповідача про її відсутність у спірному житлі.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації не спростовує її обов`язку по оплат наданих послуг.

Щодо площі, яка має братись до уваги при обчисленні плати за надані позивачем послуги.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, і сторонами не оспорювалось, будинок АДРЕСА_3 є гуртожитком, і відповідно до рішень виконавчого комітету Запорізької міської ради з 01.09.2016 перебував у господарському віданні КП «Наше місто», а з 01.04.2023 послуги з утримання цього будинку надають КП «Запоріжремсервіс» Запорізької міської ради.

Як випливає із змісту п. п. 18-21 Правил № 630, одним з показників, з яких обчислюється плата за послуги з централізованого опалення, є відповідна площа житла.

Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що утримання приватизованих та неприватизованих житлових, нежитлових і допоміжних приміщень у гуртожитках та прибудинкових територій здійснюється за рахунок коштів їх власників у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (п. 9 ст. 3); що власники житлових і нежитлових приміщень у гуртожитках є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням гуртожитку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку (п. 10 ст. 3).

При цьому відповідно до п. 3 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» допоміжні приміщення у гуртожитку - приміщення у гуртожитку, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку як житлового комплексу та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно технічного паспорту на будинок АДРЕСА_3 станом на 12.12.2012, на четвертому поверсі розташовані 40 житлових кімнат сумарною площею 733,0 кв. м та допоміжні приміщення (коридор XXV, коридор XXVI, туалет XXVII, душ XXVIII, вмивальник XXIX, кухня XXX, кухня XXXI, вмивальник XXXIII, сходи XXXII) загальною площею 308,2 кв.м.

Рішенням Запорізької міської ради від 31.01.2007 № 10 встановлено, що при розрахунку площі для стягнення плати за проживання в гуртожитку для одного особового рахунку однією із складових є частина допоміжних приміщень гуртожитку, що знаходиться в загальному користуванні всіх мешканців. При цьому загальна опалювальна площа гуртожитку визначається як сума площ всіх поверхів гуртожитку, які вимірюються в межах внутрішніх поверхонь зовнішніх стін, а площа сходових клітин до уваги не береться.

Відтак, суд першої інстанції вірно взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості з опалювальної площі 27,27 кв. м, оскільки він обчислений з площі власне кімнати, що належить відповідачу, та пропорційної частки корисної площі четвертого поверху гуртожитку, що зазначена у вказаному технічному паспорті.

Посилання відповідача на те, що у гуртожитку був проведений капітальний ремонт з переплануванням і відповідні документи, надані відповідачем, суд до уваги не бере, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що після проведення такого капітального ремонту на четвертому поверсі гуртожитку змінилась сумарна корисна площа допоміжних приміщень.

Навпаки, надані з ТОВ «ЗМБТІ» відомості вказують на те, що з кінця 2012 року змін у технічній документації щодо четвертого поверху цього будинку не відбулось.

У зв`язку з цим суд не бере до уваги й Висновок судової економічної експертизи від 27.01.2025 № 152/ е25, оскільки експерт, на переконання суду, безпідставно не взяв до уваги наявну у справі технічну документацію, яка жодними іншими доказами не спростована.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до підпунктів «б» «в» пункту 4 частини першої статті 382ЦПК України, суд апеляційної інстанції в резолютивній частині судового рішення повинен зазначити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається апеляційний судом без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін підстав для зміни розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника – адвоката Безрукової Світлани Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 27 червня 2025 року.

Головуючий, суддя                 Суддя               Суддя
Подліянова Г.С.               Кочеткова І.В. Поляков О.З.