КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                           Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9958/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
   м. Київ                                                                                   Справа № 759/7054/24
 
23 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Левенця Б.Б.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у цивільній справіза позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,-

в с т а н о в и в:
 
У квітні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про стягнення  заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обгрунтовувало тим, що10 червня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №MRTG-000000013288, відповідно до умов якого відповідачці було надано грошові кошти у розмірі 151 832,00 доларів США. 
Відповідно до договору про внесення змін до договору кредиту                             №MRTG-000000013288 від 10.06.2008року, змінено валюту кредиту та переведено суму кредиту 118 152,48 доларів США у гривню. Зміна валюти заборгованості за договором кредиту здійснюється шляхом видачі двох разових кредитів загальною сумою 1 999 914 грн 05 коп, «Кредит в гривні 1» складає 959 502 грн 26 коп та «Кредит в гривні 2» складає 1 040 411 грн 78 коп. 
На забезпечення  виконання умов кредитного договору №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року з  ОСОБА_2 укладено договір поруки                             № MRTG-000000013288/Р від 10.06.2008 року. 
15.10.2019 було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», 12.08.2022 змінено найменування банку АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». 
Посилаючись на те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконували, унаслідок чого станом на 15 вересня 2023 рокуутворилася заборгованість у загальному розмірі 1 335 959 грн 84 коп, що складається: кредит в гривні 1 - сума заборгованості за кредитом 691 575 грн 70 коп, сума заборгованості за відсотками 49 695 грн 53 коп; кредит в гривні 2 - сума заборгованості за кредитом 591 890 грн 12 коп; сума заборгованості за відсотками                  2 798 грн 49 коп, позивач АТ «Сенс Банк»просив суд стягнути з відповідачів на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за договором кредиту №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року у розмірі 1 335 959 грн 84 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі 20 039 грн 40 коп.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково.
Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» суму заборгованості за договором про іпотечний кредит №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року у розмірі 1 068 359 грн 84 коп.
Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір по справі у розмірі 20 039 грн 40 коп.
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове  рішення про відмову у задоволені позову.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що  рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та запереченень.
Зазначає, що до позовної заяви банком на підтвердження заявлених сум надано розрахунок заборгованості, який не відповідав дійсним обставинам справи, з огляду на численні помилки, які полягають, зокрема, у неврахуванні банком здійсненої нею оплати заборгованості, а також невірно здійснених розрахунків погашення заборгованості за кредитними договорами.
Відповідач вказує, що станом на 25 жовтня 2024 року з моменту звернення банку до суду з позовною заявою вона сплатила на погашення заборгованості  267 600 грн, що судом першої інстанції правомірно було взято до уваги. Водночас судом не враховано те, що в рахунок заборгованості позивачем були включені, крім іншого, суми заборгованості, стягнення яких виходить за межі позовної давності. А надані банком за клопотанням представника ОСОБА_1 виписки по рахункам не спростували доводів відповідача щодо невірності проведених розрахунків, що судом першої інстанції враховано не було та в результаті призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.
Крім того того, з доказів, долучених позивачем до позовної заяви,  вбачається, що листами від 25 вересня 2023 року за вих. № 1/25 відповідачу (позичальнику) фактично пред`явлено вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № MRTG-000000013288 від 10 червня 2008 року.
Таким чином, пред`явивши вимогу до відповідачів про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання. Тому, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами та застосування штрафних санкцій за умовами договору, оскільки дія кредитного договору припинилась.
Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права сторона відповідача зазначає, що суд першої інстанції, закриваючи підготовче провадження  у даній справіц 15 січня 2025 року та,призначаючи справу до розгляду по суті на 15 січня 2025 року, не виконав дії, передбачені статтями 128, 211 ЦПК України, в частині повідомлення учасників справи, в тому числі відповідача про дату, час і місце розгляду цієї справи саме по суті. При цьому належні та допустимі докази, які б це спростовуваливказані доводи  в матеріалах справи відсутні.
Вказане позбавило сторони можливості належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами, і такі порушення судом першої інстанції норм процесуального права, на переконання сторони відповідача, призвели не лише до поверхневого розгляду справи, а і стали підставою для ухвалення незаконного судового рішення в частині задоволення позовних вимог.
Щодо порушення судом першої інстанції статті 141 ЦПК України, відповідач зазначає, що позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено частково (79,97%), а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 20 039,40 грн, у пропорційному розмірі до задоволених вимог складає розмір 16 025,51 грн, тоді як суд першої інстанції не врахував вказані обставини та стягнув з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 20 039,40 грн, що вкотре свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та  про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в частині задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В судовому засіданні апеляційного суду  відповідачка  ОСОБА_1 повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Представники  позивача  Акціонерного товариства  «Сенс Банк» адвокати  Стовбун  Олександр Йосипович та  Пересунько Сергій Сергійович  в судовому засіданні  проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити  без задоволення, а рішення суду - без змін.
 Відповідач  ОСОБА_2 в судове засіданння повторно не з?явився. Про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлений у встановленому законом порядку, а тому  суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 10.06.2008 року між Акціонерним комерційниим банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та  ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-000000013288, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі    151 832,00 доларів США, строком на 15 років, зі строком остаточного повернення не пізніше 10.06.2023 року (а.с. 61-62 т. 1).
29.11.2013 року між ПАТ «Унікредит Банк» та  ОСОБА_4 ою Борисівною укладено угоду про внесення змін та доповнень до договору про іпотечний кредит №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 (а.с. 61-62 т.1).
26.11.2014 між ПАТ «Укрсоцбанк» та  ОСОБА_4 ою Борисівною укладено договір про внесення змін до договору №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 (а.с. 54-58 т. 1).
10.06.2008 року на забезпечення умов виконання кредитного договору     №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 з   ОСОБА_6 ем було укладено договір поруки №MRTG-000000013288/Р (а.с. 26 т. 1).
26.11.2014 укладено договір про внесення змін №2 до договору поруки                       № MRTG-000000013288/P від 10.06.2008 (а.с. 27 т. 1).
Рішенням №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк» (а.с. 28 т. 1).
12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк».
Як вбачається з матеріалів справи, АТ «Сенс Банк» було надіслано  ОСОБА_1 та ОСОБА_8 у вимогу про усунення порушень №1/25 від 25.09.2023 року та №2/25 від 25.09.2023 року, а саме: у шестидесятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом у розмірі 741 271 грн 23 коп та у розмірі 594 688 грн 61 коп. (а.с. 23 т. 1).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість    ОСОБА_1 и за кредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року «Кредит в гривні 1» заборгованість станом на 15.09.2023 становить 741 271 грн 23 коп, яка складається: сума заборгованості за кредитом - 691 575 грн 70 коп; сума заборгованості за відсотками - 49 695 грн 53 коп. (а.с. 48-50 т. 1).
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість   ОСОБА_1 и за кредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року «Кредит в гривні 2» заборгованість станом на 15.09.2023 становить 594 688 грн 61 коп, яка складається: сума заборгованості за кредитом - 591 890 грн 12 коп; сума заборгованості за відсотками - 2798 грн 49 коп. (а.с. 46-48 т. 1).
Як вбачається з довідки погашення заборгованості №19675-33.4 від 22.04.2024 року та №19674-33.4 від 22.04.2024 року  ОСОБА_1 погашено заборгованість у загальному розмірі 112 200 грн 00 коп. за період з 15.09.2023  року по 18.04.2024 року, що також підтверджується банківськими квитанціями (а.с. 97-196               т. 1).
Відповідно до виписки по особовим рахункам з 15.10.2019 року по 20.11.2024 року   ОСОБА_4 ою Борисівною сплачено заборгованість у загальному розмірі                  52 500 грн 00 коп. у період з 29.04.2024 року по 13.06.2024 року (а.с. 6-56 т. 2).
Згідно платіжних інструкцій: №856618 від 27.06.2024 року, №917223 від 23.07.2024 року, №916962 від 23.07.2024 року, №684859 від 14.08.2024 року, №685197 від 14.08.2024 року,  ОСОБА_1 погашено заборгованість у загальному розмірі 73 400 грн 00 коп., що також підтверджується виписками по особовим рахункам з 15.10.2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 229-231 т. 1, а.с. 6-56 т. 2).
За період з 27.09.2024 року по 25.10.2024 року  ОСОБА_4 ою Борисівною сплачено заборгованість у загальному розмірі 29 500 грн 00 коп відповідно до платіжних інструкцій: №923058 від 27.09.2024 року, №923412 від 27.09.2024 року, №902446 від 25.10.2024 року, №902719 від 25.10.2024 року(а.с. 238-239 т. 1).
Задовольняючи частково позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 ,    ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованостісуд першої інстанції вказав на те, що  фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Сенс Банк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що АТ «Сенс Банк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржників виконати  обов`язки з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
За таких обставин, а також із врахуванням сплати   ОСОБА_1 ою заборгованості у загальному розмірі 267 600 грн 00 коп за період з 15.09.2023 року по 25.10.2024 року, суд дійшов висновку, що сума заборгованості відповідачів по виконанню Договору про іпотечний кредит №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 становить 1 068 359 грн 84 коп та підлягає стягненню у солідарному порядку з відповідачів на користь АТ «Сенс Банк».
Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому, керуючись приписами ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача 1 068 359 грн 84 коп заборгованості по виконанню Договору про іпотечний кредит №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 рокув частині стягнення основного боргу відповідає.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
У частині першій статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить  стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). 
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів».
З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16, від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що кредит за кредитним договором від 10.06.2008 року  №MRTG-000000013288 є споживчим, що підтверджено змістом п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 угоди за якою кредит надається позичальнику для власних потреб в розмірі 151 832 доларів США, для придбання квартири АДРЕСА_1 , спосіб видачі: переказ коштів на рахунок                         №   НОМЕР_1 , що відкритий позичальником в ТОВ «УніКредит Банк». Дата повернення кредиту 10.06.2023.
Відтак, кредитні правовідносини, які виникли між сторонами за кредитним договором від 10.06.2008  року №MRTG-000000013288 мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження                                 № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором від 10.06.2008                                     №MRTG-000000013288 банк виконавсвоєчасно і належним чином, надававши  відповідачці кредиті кошти в повному обсязі. Вказана обставина відповідачами не заперечується.
У свою чергу, взяті на себе зобов`язання   ОСОБА_1 а належним чином не виконувала, обов`язкові щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості своєчасно та у погодженому розмірі не вносила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Позивач надав до позовної заяви вимогу про усунення порушень за кредитним договором від 10.06.2008 року №MRTG-000000013288, яку надіслано  ОСОБА_4 і Борисівні, та ОСОБА_8 у вимогу про усунення порушень №1/25 від 25.09.2023 року та №2/25 від 25.09.2023, а саме: у шестидесятиденний строк сплатити заборгованість по кредиту, відсотках за користування кредитом у розмірі 741 271 грн 23 коп та у розмірі 594 688 грн 61 коп.
Колегія суддів враховує, що       ОСОБА_1 не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування наявності заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року «Кредит в гривні 1» станом на 15.09.2023 року у розмірі 691 575 грн 70 коп та «Кредит в гривні 2» станом на 15.09.2023 в розмірі 591 890 грн 12 коп та належного виконання зобов`язання по сплаті вказаної  заборгованості за кретитом, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку  про  наявність  правових підстав для стягнення  з відповідачів вказаної  заборгованості по кредиту.
Вказаний висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, провадження № 61-20799св19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, провадження № 61-18967св20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20, провадження № 61-2904св21.
Судом першої інстанції  при  перевірці  наданих доказів  враховано сплату  ОСОБА_1 заборгованості у загальному розмірі 267 600 грн 00 коп за період з 15.09.2023року  по 25.10.2024 року.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшовмотивованого висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008  року у розмірі                   1 068 359 грн 84 коп.
Доводи апеляційної скарги про те, що наданий банком розрахунок  не є належним доказом існування заборгованості за кредитним договором                                   №MRTG-000000013288 від 10.06.2008, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, наданий позивачем розрахунок, є належним доказом наявної заборгованості відповідачів за простроченим тілом кредиту, підтверджує несвоєчасне погашення кредиту і повністю спростовує доводи відповідача ОСОБА_1 про відсутність у неї заборгованості за кредитом, а тому висновок суду першої інстанції про доведеність  наявності та розміру заборгованості по кредиту позичальника перед банком, є правильним.
Заперечуючи проти стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, відповідачка не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості. Разом з тим, нею  не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності у неї заборгованості за кредитом або свого контррозрахунку заборгованості, який би  спростовував правильність  розрахунку  заборгованості по кредиту, наданого позивачем та  перевіреного судом першої інстанції. Отже, вказані твердження відповідачки є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.
Доводи апеляційної скарги про нарахування банком процентів за користування кредитними коштами за період, який виходить за межі строку позовної давності, оскільки дія кредитного договору припинилась, колегія суддів вважає безпідставними, так як судом першої інстанції відмовлено банку у стягненні нарахованих  відсотків за кредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року і така відмова банком не оскаржується.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не виконав дії, передбачені статтями 128, 211 ЦПК України, в частині повідомлення учасників справи, в тому числі відповідача про дату, час і місце розгляду цієї справи саме по суті, нсуд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
Відтак, особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї справи.
З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача ОСОБА_1 в суді першої інстанції представляла адвокат Волошина Н.Л., на підставі ордеру серії ВА № 107932. Адвокат від імені відповідача подавала суду відзив на позовну заяву, сформований 24.04.2024 року в системі ЄСІТС, клопотання про витребування доказів у позивача, сформований 21.06.2024 року в системі ЄСІТС, клопотання про долучення доказів, сформоване 19.08.2024 року в системі ЄСІТС. 
Вказані обставини свідчать про те, що представник відповідача адвокат Волошина Н.Л. слідкувала через систему ЄСІТС за перебігом розгляду даної справи, вчиняла процесуальні дії, а відтак була обізнана про хід розгляду справи та дати судових засідань.
Отже, адвокат Волошина Н.Л., яка діє в інтересах  ОСОБА_1 , реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц).
Відповідач в апеляційній скарзі не заперечує свою обізнаність щодо призначення судом підготовчого судового засідання на 15.01.2025 року, оскільки заперечення відповідача фактично зводяться до неповідомлення її судом про призначення справи до розгляду по суті.
Статтею 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу прозакриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
В підготовче судове засідання, призначене на 15.01.2025  року, ні відповідачка, ні її представник не з`явилися.  Причини неявки суду не повідомили.
В підготовчому судовому засіданні 15.01.2025 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено розгляд справи по суті на 15.01.2025 та цього ж дня ухвалено судове рішення за результатами розгляду даної справи.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь АТ «Сенс Банк» основоної суми заборгованості закредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року, не відкладаючи розгляду справи.
Колегія суддів наголошує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Приписи частини третьої статті 13 ЦК України, мають на меті стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав у всіх їх проявах, є заходом, спрямованим на зміцнення засад цивільно-правового регулювання, оскільки кожен зобов`язаний вчиняти дії без посягання на права і свободи інших людей.
Зважаючи на наведене, аргументи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції права відповідача на справедливий судовий розгляд не знайшли свого підтвердження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені відповідачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь АТ «Сенс Банк» основоної суми заборгованості за кредитним договором №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року  не спростовують, на законність судового рішення не впливають. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року в частині солідарного стягнення з відповідачівна користь АТ «Сенс Банк» сумизаборгованості за договором про іпотечний кредит №MRTG-000000013288 від 10.06.2008 року у розмірі 1068 359 грн 84 копухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в даній частині, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .
Також, у рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року  прийшов до висновку, що у порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 20039 грн 40 коп., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом (а.с. 66).
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на  наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 рокув частині розподілу судових витрат між сторонами, що складаються з судового зборуза подання позовної заяви, не відповідає.
Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з  розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З аналізу вказаних норм ЦПК України вбачається, що солідарне стягнення судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи чинним ЦПК України не передбачено.
Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (статті 541-544 Цивільного кодексу України).
Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.
Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.
При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.
Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки, судовим рішенням підтверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору.
Відтак, судом першої інстанції у цій справі помилково ототожнено інститут розподілу судових витрат (витрат на сплату судового збору), закріплений в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (стаття 541 ЦК України).
Отже, якщо позов задоволено, то судові витрати, за наявності у справі двох і більше відповідачів, розподіляються між відповідачами у визначених частках. Солідарне стягнення суми судових витрат, до яких належать витрати сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, законом не передбачено. 
Таким чином, у суду  першої інстанції  були відсутні правові підстави для розподілу витрат на сплату судового збору шляхом їх солідарного стягнення з відповідачів у випадку задоволення позову. Такий розподіл здійснюється відповідно до вимог, зокрема статті 141 ЦПК України.
З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Крім того, частково задовольняючи позов позивача, суд першої інстанції стягнув розмір судового збору у повному розмірі, тобто, не пропорційно до задоволених вимог, а відтак судові витрати підлягають перерозподілу між сторонами у справі.
Таким чином, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 141 ЦПК України, є безумовною підставою, за приписами п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, для  скасування судового  рішення в частині   розподілу судових витрат та ухвалення  в цій частині нового судового рішення.
Здійснюючи розподіл сусудових витрат, колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції задовольнив позов на 79,97%. Відповдіно сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 20 039,40 грн підлягає стягненню з відповідачів пропорційно  до задоволених вимог у розмірі 16 025,51 грн, тобто, по                8 012,75 грн з кожного.
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в частині, що стосується розподілу судового збору підлягає задоволенню, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року в частині розподілу судових витрат між сторонами, що складаються з судового збору за подання позовної заявипідлягає  скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8012,75 грн. та  про стягнення з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8012,75 грн.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1  задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано лише в частині, що стосується розподілу судових витрат, то  колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.
 Керуючись ст.ст. 133, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 січня 2025 року в частині розподілу судових витрат між сторонами, що складаються з судового зборуза подання позовної заяви, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ: 23494714)судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8012,75 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ЄДРПОУ: 23494714)судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 8012,75 грн.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

         Головуючий:                                       Судді: