ПОСТАНОВА                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 серпня 2025 року                                 
м. Київ
 
справа № 462/1998/23
провадження № 61-861св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                             Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2023 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати за банком право іпотекодержателя щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, як забезпечення вимог АТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 31 серпня 2007 року                                               № 11-1/600к-07, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 ;
звернути стягнення на спірну квартиру шляхом продажу предмета іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог позивача за кредитним договором від 31 серпня 2007 року № 11-1/600к-07                      в сумі 64 121,85 дол. США.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ «Універсал Банк» посилалося на те, що                             31 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/600к-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 110 000,00 дол. США зі строком повернення 30 серпня                      2037 року.
 
Того ж дня між ВАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 , яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 та фінансовими поручителями умов кредитного договору і договорів поруки, банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості.
 
Рішенням Залізничного суду м. Львова від 25 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року, у справі              № 462/4545/13-ц стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,                     ОСОБА_4 , на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі                              69 874,79 дол. США, що еквівалентно 558 509,20 грн. 
 
Зазначене рішення суду є невиконаним, і станом на 15 лютого 2023 року, залишок заборгованості відповідача ОСОБА_1 становить 64 121,85 дол. США. 
 
Об`єкт нерухомості, майнові права на який передано в іпотеку, в подальшому було здано в експлуатацію, проте згідно з розпорядженням Львівської міської ради новозбудованому житловому будинку на АДРЕСА_2 , присвоєно нумерацію 7-а. 
 
ОСОБА_1 , скориставшись цією обставиною, отримав свідоцтво на право власності на спірну квартиру та всупереч тому, що така фактично була предметом іпотеки, уклав 09 березня 2016 року із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири без згоди банку та не повідомив іпотекодержателя про таке відчуження.
 
У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 11 червня 2024 року позов задовольнив. Визнав за АТ «Універсал Банк» право іпотекодержателя щодо нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, як забезпечення вимог АТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 31 серпня 2007 року № 11-1/600к-07, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 . Звернув стягнення на квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 100,5 кв. м, що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 березня 2016 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А., шляхом продажу предмета іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, для задоволення грошових вимог АТ «Універсал Банк» за кредитним договором від 31 серпня 2007 року № 11-1/600к-07 в сумі                                          64 121,85 дол. США. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, тому що спірна квартира продовжує бути предметом іпотеки.                           А оскільки зобов`язання з повернення кредитних коштів ОСОБА_1 не виконав, позивач має право звернути стягнення на майно, що є предметом іпотеки,                                      і реалізувати його для погашення кредитних зобов`язань у порядку, встановленому умовами іпотечного договору. З інформаційної довідки від 01 листопада 2017 року, позивачу стало відомо, що новозбудованому житловому будинку на АДРЕСА_2 було присвоєно окремий будинковий номер - НОМЕР_1 , а також, що                             25 липня 2012 року, до Реєстру прав власності на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Крім того, стало відомо, що вказану квартиру ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року. Банк пред`явив позов до суду    23 березня 2023 року, а отже, з дотриманням позовної давності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Львівський апеляційний суд постановою від 09 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Угриновської Ю. В. задовольнив. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позовні вимоги є обґрунтованими                     і доведеними. Водночас суд виходив з того, що позивач пропустив позовну даність, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У січні 2025 року АТ «Універсал Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу,         у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказувало те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 та постановах Верховного Суду  від 21 листопада 2024 року у справі № 369/11834/22, від 11 серпня 2021 року у справі № 725/2206/19, від 26 липня 2024 року у справі № 678/716/22, від 31 жовтня                         2024 року у справі № 643/2563/23, від 20 червня 2018 року у справі № 753/19644/16, від 28 липня 2022 року у справі № 902/1023/19(902/1243/20), від 14 травня 2024 року у справі № 910/2128/20/(910/16719/21), від 29 грудня 2020 року у справі                                           № 909/1165/19.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють позовну давність, оскільки саме                                   з інформаційної довідки від 01 листопада 2017 року банку стало відомо, що новозбудованому житловому будинку на АДРЕСА_2 було присвоєно окремий будинковий номер - 7-а, а також що 25 липня 2012 року до Реєстру прав власності па нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, а також про її відчуження ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 2016 року.
 
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що банк міг дізнатись раніше про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру та подальше відчуження ним цього майна, є необґрунтованим, оскільки в банку немає обов`язку постійно отримувати витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна.
 
У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Угриновська Ю. В. подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила залишити її без задоволення,                                    а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення є законним                     й обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
17 березня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 31 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11-1/600к-07 на суму 110 000,00 дол. США на строк до 30 серпня 2037 року зі сплатою за користування кредитними коштами                                  11,95 % річних.
 
Того ж дня між ВАТ «Універсал Банк» і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано майнові права на незакінчену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 , яка стане власністю іпотекодавця в майбутньому.
 
Відповідно до пункту 1.5 договору іпотеки після закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в пункті 1.2 даного договору, а також після оформлення та державної реєстрації в установленому чинним законодавством порядку права власності на нерухоме майно, зазначене                      в пункті 1.2 даного договору, за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.
 
Згідно з пунктом 3.1.2 договору іпотеки від 31 серпня 2007 року, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в пункті 1.2 даного договору, а також після оформлення та реєстрації у встановленому чинним законодавством порядку права власності на нього за іпотекодавцем, іпотекодавець зобов`язаний: пункт 3.1.2.2 не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб без отримання письмової згоди на це від іпотекодержателя.
 
Відповідно до договору від 27 серпня 2007 року № 21/001, укладеного між ОСОБА_1 і Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк» - Управителем Фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку (1-ої черги забудови житлового кварталу) на АДРЕСА_2 , про участь у Фонді фінансування будівництва об`єктом інвестування за цим договором було визначено: квартиру АДРЕСА_4 (пункт 2.1). Вказана у пункті 2.1 загальна площа Об`єкта інвестування не є остаточною (пункт 2.2).  
 
Згідно з договором від 31 серпня 2007 року № 25/001 про відступлення майнових прав, укладеного між ВАТ «Кредобанк» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор), первісний кредитор відступив на користь нового кредитора майнові права на об`єкт незавершеного будівництва (об`єкт інвестування), будівництво якого організовувалось первісним кредитором, як Управителем Фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку (1-ї черги забудови житлового кварталу) на АДРЕСА_2 , згідно з договором капітального будівництва від 27 серпня 2007 року № 21/001, укладеним між сторонами даного договору (пункт 1.1). Об`єктом інвестування, згідно                                    з договором про участь у Фонді фінансування будівництва, є: квартира АДРЕСА_4 (пункт 1.2). Визначені у пункті 1.2 цього договору характеристики об`єкта інвестування                                   є проектними та можуть змінюватись в процесі будівництва. Фактична площа об`єкта інвестування підтверджуватиметься даними уповноважених державних органів, що здійснюватимуть реєстрацію права власності на це нерухоме майно (пункт 1.3).
 
Рішенням Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 666 затверджено акт державної приймальної комісії від 10 червня 2008 року, про прийняття                                                      в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - 27-квартирного будинку (1-ша черги забудови житлового кварталу) на АДРЕСА_2 , який збудувало Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиції УП» (далі - ТОВ «Інвестиції УП») на підставі рішення виконавчого комітету від 07 квітня 2006 року № 580 та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 20 жовтня 2006 року № 538/06.
 
Довідкою від 27 червня 2008 року № 1-21/001 підтверджено, що довіритель ОСОБА_1 , станом на 27 липня 2008 року провів повний розрахунок за фактичну загальну площу об`єкта інвестування в порядку встановленому договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 27 серпня 2007 року № 21/001. 
 
Тобто ОСОБА_1 як довіритель Фонду фінансування провів повний розрахунок фактичної загальної площі об`єкта інвестування.
 
Згідно з відповіддю ТОВ «Інвестиції УП» ОСОБА_1 купив у ТОВ «Інвестиції УП» квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира передана згідно з актом приймання-передачі від 27 червня 2008 року. Крім того, видано технічний паспорт, який також є в матеріалах справи.
 
Відповідно до акта приймання-передачі квартири АДРЕСА_5 (акт від 27 червня 2008 року) на підставі договору капітального будівництва від 03 травня 2007 року № 001, укладеного між Управителем - ВАТ «Кредобанк» та забудовником - ТОВ «Інвестиції УП», Правил Фонду фінансування будівництва (виду А) житлового будинку (1-ї черги забудови житлового кварталу) по АДРЕСА_2 , затверджених Рішенням Правління ВАТ «Кредобанк», забудовник ТОВ «Інвестиції УП» передав, а довірителем Фонду фінансування будівництва - ОСОБА_1 , прийняв квартиру АДРЕСА_6 . Технічні характеристики квартири: загальна площа - 100,5 кв. м, кількість кімнат - три, житлова площа - 66,5 кв. м. 
 
Таким чином, в результаті будівництва проектна площа квартири АДРЕСА_7 змінилась                 з 104,13 кв. м на 100,50 кв. м (можливість такої зміни була обумовлена в договорі). Пунктом 2 акта приймання-передачі цієї квартири підтверджено, що у забудовника та довірителя відсутні претензії один до одного.
 
На підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 18 травня              2009 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, зареєстрованого 25 липня 2012 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 37217341, ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .
 
09 березня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О. А. за реєстровим номером 1533, вказану квартиру ОСОБА_1 відчужив ОСОБА_2 . 
 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором банк                         у червні 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.
 
Рішенням Залізничного суду м. Львова від 25 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2016 року, у справі              № 462/4545/13-ц стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,                    ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі                              69 874,79 дол. США, що еквівалентно 558 509,20 грн. 
 
Як відомо з матеріалів справи, банк уже звертався до суду з відповідним позовом про визнання квартири такою, що передана в іпотеку, та звернення стягнення на неї (справа № 462/6329/19). 
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 лютого 2021 року, зміненим в мотивувальні частині постановою Львівського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 11 січня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. 
 
Змінюючи рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд зазначив, що, оскільки позивач уважає себе іпотекодержателем та посилається на те, що його право порушене, належним способом захисту його прав є звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно спірної квартири та доведення у цій справі факту недобросовісності набуття предмета іпотеки ОСОБА_2 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                    є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Спірні правовідносини стосуються захисту прав іпотекодержателя  на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, який без його згоди був відчужений іпотекодавцем на користь відповідачки.
 
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
 
Таким чином, іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).
 
Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 7 цього Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає                             з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
 
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
У частині другій статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду                                                   у встановленому законом порядку.
 
Отже, відповідно до частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті                           35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо таке зобов`язання невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил                                             є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті                                    35 Закону України «Про іпотеку».
 
Крім того, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
 
Встановивши, що ОСОБА_1 , всупереч умовам договору іпотеки, не повідомив іпотекодержателя про те, що об`єкт нерухомості прийнято в експлуатацію та здійснено реєстрацію права власності на неї, і при прийнятті в експлуатацію новозбудованому будинку присвоєна інша поштова адреса, а також те, що в процесі будівництва змінилась площа квартири, що дало можливість здійснення відчуження предмета іпотеки без повідомлення іпотекодержателя, місцевий суд вважав, що позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому суд вважав, що позовна давність не сплинула.
 
Разом з тим апеляційний суд обґрунтовано не погодився з місцевим судом щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності,    з таких підстав.
 
Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,                               є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається                                          з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
 
Апеляційний суд встановив, що в результаті неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань в частині сплати щомісячних платежів банк надіслав ОСОБА_1 вимогу від 08 листопада 2012 року, яку він отримав                           19 листопада 2012 року, про необхідність погашення простроченої заборгованості, процентів і штрафних санкцій. При цьому повідомлено, що у разі невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав на                        61-й день з моменту отримання цієї вимоги. Однак позичальник вимогу не виконав.
 
Тобто банк реалізував своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктами 7.1.3, 10.4 кредитного договору, на дострокове стягнення заборгованості, тим самим змінив строк виконання зобов`язань на 18 січня            2013 року (61-й день з моменту отримання позичальником вимоги).
 
Звернувшись у червні 2013 року до Залізничного районного суду м. Львова                                        з позовом про стягнення заборгованості, банк не перервав перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
З позовом про визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся до суду лише у березні 2023 року.
 
Позивач достовірно знав про своє порушене право, внаслідок чого в 2013 році звернувся з відповідним позовом до суду, і за умови вчинення дій для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, як міри належної поведінки, мав змогу дізнатись про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру та її відчуження.
 
При цьому апеляційний суд врахував, що відповідно до пункту 2.1.6 договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 31 серпня 2007 року, укладеного сторонами 18 березня 2011 року, іпотекодержатель мав право перевіряти стан предмета іпотеки, для чого направляти своїх представників для проведення його огляду, документальної і фактичної перевірки відповідно до законодавства.
 
Як відомо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                        від 01 листопада 2017 року № 102206097, запис про право власності                              ОСОБА_1 на спірну квартиру внесено до Реєстру речових прав 25 липня                    2012 року, а запис про право власності на квартиру за ОСОБА_2 - 09 березня                        2016 року.
 
Водночас позивач не навів належних аргументів щодо існування перешкод                                   в отриманні наведеної інформації про об`єкт іпотеки, зокрема, в період наявності          в нього права для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки (19 січня 2013 року - 19 січня 2016 року), незважаючи на те, що така інформація була                                 у відкритому доступі.
 
Звернення позивача до суду у жовтні 2019 року, не може свідчити про поважність пропуску строку звернення до суду із цим позовом, оскільки і тоді позовна давність була пропущена.
 
Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову                                         в задоволенні позову через пропуск позивачем позовної давності. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночассуд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                     у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте                       в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті    і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувана постанова відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов