Справа № 446/2152/24                                        Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І. 
Провадження № 22-ц/811/1016/25                                 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                15 липня 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р.,
з участю:  ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 –
ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню,

встановив:
18.10.2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати судовий наказ Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 20.09.2024 року у справі №446/2152/24 таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви покликався на те, що 20.09.2024 року Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області у справі №446/2152/24 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.09.2024 року і до досягнення дітьми повноліття.
Однак, з моменту розірвання шлюбу між сторонами 26.09.2018 року діти постійно проживали разом із батьком – ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , позаяк, мати – ОСОБА_1 створила нову сім`ю, в якій спільно проживала з новим чоловіком.
Додає, що доньки навчалися у закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ст. смт. Новий Яричів за місцем свого проживання і що, власне, він (боржник) самостійно виховував дітей та забезпечував їм належний догляд та матеріальне утримання, додатково оплачував заняття дітей з іноземних мов, їхній відпочинок, в тому числі й за кордоном, безпосередньо надсилав грошові кошти на банківські карти дітей, 06.08.2024 року самостійно оплатив навчання ОСОБА_4 у Львівському національному університеті імені Івана Франка.
Зазначає, що всі наведені обставини підтверджені документально, а також самими доньками у нотаріально посвідчених заявах, тому підстави для звернення ОСОБА_1 з вимогою до нього про сплату аліментів на дітей відсутні.
Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено.
Визнано судовий наказ, виданий 20.09.2024 року Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області у справі №446/2152/24, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.09.2024 року і до досягнення дітьми повноліття, – таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , просила її скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на те, що в силу приписів статті 180 СК України, обов`язок ОСОБА_2 , як батька, щодо утримання дітей припиниться 07.11.2025 року по відношенню до ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 – по відношенню до ОСОБА_5 , тобто з досягненням дітьми повноліття.
Вважає, що висновки суду суперечать приписам статті 180 СК України, оскільки суд дійшов висновку про те, що в ОСОБА_2 відсутній обов`язок щодо утримання неповнолітніх дітей.
Окрім того, зазначає, що висновки суду про місце проживання дітей разом із батьком не відповідають обставинам справи, оскільки на час звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, діти вже навчалися у м. Львові та проживали у квартирі, яку вона орендувала для них, що підтверджується довідками про навчання та копією договору оренди, які суд безпідставно не взяв до уваги.
Наголошує, що за змістом ч.3 ст.181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина, відтак, право на стягнення аліментів законодавець пов`язує не з місцем реєстрації, а виключно з місцем проживання. 
Зазначає, що в даному випадку, діти вже досягли віку 14 років, тому, в силу вимог ч.2 ст.29 ЦК України, самостійно визначають своє місце проживання і їх місце проживання не співпадає з місцем їхньої реєстрації.
Наголошує, що у зв`язку з навчанням діти проживають у м. Львові, про що вони самі зазначають у своїх заявах. 
Вважає, що суд повинен був встановити місце проживання дітей, виходячи не лише з витягів з реєстру територіальної громади, які вказують про реєстрацію місця проживання дітей, а й з`ясувавши всі дійсні обставини справи та відібравши безпосередньо пояснення в дітей. 
На переконання апелянта, добровільна сплата батьком аліментів на дітей у період до видачі судового наказу не свідчить про відсутність у нього аліментних зобов`язань, які не припиняться внаслідок сплати, а лише внаслідок досягнення дітьми повноліття.
30.04.2025 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.
Заслухавши пояснення сторони стягувача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони боржника, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
За змістом п.п.4, 5 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини, на трьох і більше дітей – половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Частиною другою  статті 167 ЦПК України  передбачено, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.
При цьому, підстави для відмови у видачі судового наказу чітко передбачені статтею 165 ЦПК України.
З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтв про народження дітей (а.с.11-12), батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Згідно витягів з реєстру територіальної громади, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: АДРЕСА_1 (а.с.14, 16).
Вказана адреса є постійним місцем проживання батька дітей – ОСОБА_2 , що визнається стягувачем ОСОБА_1 .
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.09.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.17-19). 
17.09.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на двох неповнолітніх дітей, покликаючись, що діти проживають разом із нею (а.с.24-25).
При цьому, у заяві ОСОБА_1 вказала місцем свого проживання: АДРЕСА_2 . 
На підставі цієї заяви, 20.09.2024 року Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області видано судовий наказ №446/2152/24, яким присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.09.2024 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.27).
Довідкою №35 від 15.03.2024 року підтверджено, що ОСОБА_4 завершує здобуття повної загальної середньої освіти в червні 2024 року в закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів смт. Новий Яричів (а.с.28). 
Довідкою №88 від 08.10.2024 року підтверджено, що ОСОБА_6 дійсно навчалася у закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів смт. Новий Яричів Львівського району Львівської області і закінчила 9 класів у 2023 році (а.с.29). 
Згідно нотаріально засвідченої 10.10.2024 року заяви ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.56-57), вона стверджує, що з 2018 року, після переїзду її матері ОСОБА_1 разом з новою сім`єю у м. Львів, проживала в с. Старий Яричів Кам`янка-Бузького району разом із батьком ОСОБА_2 та молодшою сестрою ОСОБА_5 . Також зазначає, що батько самостійно доглядав та утримував їх з молодшою сестрою. Після вступу до Львівського національного університету імені І. Франка почала проживати разом із молодшою сестрою в орендованій квартирі у м. Львові, проте, батько постійно сплачує кошти кожній з них особисто на банківські карти та готівкою (не менше 750 грн. на тиждень), купує продукти харчування та інші речі першої необхідності, оплачує відвідування гуртків, одяг та поїздки за кордон, уклав договір платного навчання і здійснив оплату за навчання.
Згідно нотаріально засвідченої 10.10.2024 року заяви ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.58-59), вона з 2018 року, після переїзду її матері ОСОБА_1 разом з новою сім`єю у м. Львів, проживала в с. Старий Яричів Кам`янка-Бузького району разом із батьком ОСОБА_2 та старшою сестрою ОСОБА_4 . В заяві зазначає, що батько самостійно доглядав та утримував їх із старшою сестрою. Після закінчення 9 класу вона поступила в коледж у м. Львів, від того часу батько сплачує кошти особисто на її банківську карту та готівкою, купує продукти харчування та інші речі першої необхідності, оплачує гуртки, одяг та поїздки за кордон.
Довідкою №475 від 22.10.2024 року підтверджено, що ОСОБА_5 навчається у Львівському фаховому коледжі культури і мистецтв на ІІ курсі денної форми навчання за рахунок коштів регіонального бюджету з 01.09.2023 року (а.с.96).
Довідкою №179 від 03.02.2025 року підтверджено, що ОСОБА_4 є студенткою І курсу Львівського національного університету імені Івана Франка денної форми навчання з 01.09.2024 року (а.с.97).
Відповідно до статті 173 ЦПК України, суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11 зроблено правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку, саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.
При цьому, подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.
Враховуючи імперативні приписи  статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України  щодо обов`язковості виконання судового рішення, яке набрало законної сили, положеннями  статті 432 ЦПК України встановлено можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав. 
Так, заявляючи вимогу про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, боржник покликався на те, що діти зареєстровані разом з ним, він їх утримує матеріально, забезпечує усім необхідним.
Заперечуючи щодо місця проживання дітей разом зі своїм батьком ОСОБА_2 , стягувач ОСОБА_7 вказувала на те, що діти за місцем своєї реєстрації фактично не проживають, оскільки навчаються у м. Львові, де і проживають в орендованій нею квартирі.
Отже, в даному випадку підлягає з`ясуванню та обставина, хто наділений правом на звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів. 
Конституцією України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Також обов`язок щодо утримання дітей передбачений Сімейним кодексом України (стаття 180), відповідно до якого, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини, на трьох і більше дітей – половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Аналогічні за змістом положення містяться й у ст.ст.160, 161 ЦПК України, які зазначені вище.
Зокрема, згідно з ч.2 ст.160 ЦПК України, із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.
Згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини, на трьох і більше дітей – половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України, під місцем проживання фізичної особи розуміється зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання або перебування.
За змістом статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Отже, Сімейним Кодексом України наголошується на тому, що саме той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів (ч.5 ст.183 СК; ч.3 ст.184 СК).
Законодавець виходить із того, що аліменти – це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Для підтвердження спільного місця проживання того з батьків, хто звертається із заявою про стягнення аліментів, належним доказом буде будь-який офіційний документ.
Матеріалами справи підтверджується, що неповнолітні діти сторін: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та постійно проживають разом із своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки у м. Львові діти проживають тимчасово, на період навчання.
Звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 хоч і вказувала, що діти проживають разом із нею в орендованій квартирі, однак, належних та достатніх доказів (зокрема, акту обстеження умов проживання дітей тощо) на підтвердження спільного проживання з дітьми не подала, більше того, у заяві про видачу судового наказу місцем свого проживання вказала: АДРЕСА_2 , тому суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги наданий стягувачем договір оренди житла (квартири) за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.90-95).
За наведених обставин, немає підстав для висновку, що на момент звернення до суду із заявою про видачу судового наказу діти проживали разом із стягувачем ОСОБА_1 , тому і відсутні підстави для висновку про наявність у неї права вимоги про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.
Також, судом правильно враховано факт добровільного виконання боржником свого батьківського обов`язку щодо матеріального утримання дітей, що підтверджено документами про переказ коштів на банківські рахунки дітей, як до, так і після видачі судового наказу (а.с.33-49), а також самими дітьми у заявах, посвідчених 10.10.2024 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюбинським А.В. (а.с.56-59). 
У зв`язку з наведеним, безпідставними є покликання апелянта на не врахування судом першої інстанції норми статті 180 СК України, оскільки, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив із того, що батько в добровільному порядку виконує свій обов`язок по матеріальному утриманню дітей, які зареєстровані та постійно проживають разом з ним, а не з матір`ю, тому в останньої відсутнє право вимоги до боржника про стягнення аліментів. 
Отже, суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які регулюють вирішення даного питання, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови складений 18 липня 2025 року.

Головуючий                                           С.М. Бойко

Судді:                                                   С.М. Копняк

                                         А.В. Ніткевич