ПОСТАНОВА                                                           
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                                 
                                                                                                                                          
25 червня 2025 року                                      
м. Київ                                                                       
 
справа № 553/2887/22
провадження № 61-2928св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач за первісним позовом (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом) - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради, 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом, - Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), - Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Тетяни Григорівни, на рішення Ленінського районного суду м. Полтави 
від 01 жовтня 2024 року у складі судді Грошової Н. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Карпушина Г. Л., Обідіної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог первісного позову
1.            У липні 2022 року Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
2.            Позов мотивувало тим, що Полтавській міській територіальній громаді 
в особі Полтавської міської ради належить квартира 
АДРЕСА_1 . 
3.            Наймач вищевказаної квартири ( ОСОБА_2 ) була знята із реєстрації за вказаною вище адресою 19 травня 2020 року у зв`язку зі смертю (актовий запис про смерть № 267 від 19 травня 2020 року). Її син ( ОСОБА_3 ) також знятий з реєстрації за вищевказаною адресою
у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис про смерть 
№ 42 від 16 січня 2022 року), інші зареєстровані особи у зазначеній квартирі відсутні.
4.            На виконання доручення міського голови № 01-05/01.1-11/284 
від 28 квітня 2022 року КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради здійснено комісійний вихід за вказаною адресою, в ході якого комісією встановлено, що 
в квартирі проживає ОСОБА_1 (інші відомості відсутні) без реєстрації та документів, які підтверджують право користування житловим приміщенням, про що складено акти від 20 травня 2022 року та від 05 липня 2022 року.
5.            З метою здійснення своєї статутної діяльності підприємством направлено відповідачу лист вих. № 1137/2022 від 24 травня 2022 року щодо надання документів на право користування спірною квартирою за наявності таких, 
а в разі відсутності - звільнити квартиру. Лист отримано адресатом 02 червня 2022 року.
6.            На переконання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , з яким 
у встановленому порядку договір найму жилого приміщення не укладався, на момент смерті наймача у квартирі зареєстрований не був, ордер на жиле приміщення, який є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення, не одержував, а тому є таким, що самоправно зайняв жиле приміщення.
7.            З урахуванням зазначеного КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради просило суд виселити ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Короткий зміст вимог зустрічного позову
8.            У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, в якому просив суд визнати за собою право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 на законних підставах як члена сім`ї наймача - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
9.            На обґрунтування вимог зустрічного позову вказував, що є членом сім`ї наймача квартири, яким спочатку була його рідна сестра - ОСОБА_2 , 
а в подальшому - племінник ОСОБА_3 , а відтак користується всіма правами та обов`язками наймача за договором найму.
10.         Згідно довідки приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Настеки Н. О. про належність до кола спадкоємців від 14 вересня 2022 року ОСОБА_1 прийняв спадщину після племінника, який не мав власної родини, є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Крім того, ще до смерті наймачів, які були зареєстровані у спірній квартирі, 
ОСОБА_1 з 2019 року, а раніше, під час роботи у товаристві з обмеженою відповідальністю «Полтаватрансбуд», постійно проживав разом із сестрою та племінником, вони вели спільний побут, тобто були членами однієї сім`ї.
11.         Вказував, що є інвалідом з дитинства, не має власної сім`ї, а тому сестра постійно піклувалась про нього, вони разом проживали, мали взаємні права та обов`язки, а відтак були членами сім`ї.
12.         Зазначив, що має інше житло - будинок по АДРЕСА_3 , який отримав у спадок від матері, однак постійно в ньому не проживав, оскільки не може самостійно його обслуговувати. Житлова площа будинку становить 
12,60 кв. м. Він, як пенсіонер із мінімальною пенсією, не має можливості сплачувати за газопостачання; будинок перебуває у непридатному для проживання стані. Проживання в ньому є неможливим, оскільки у будинку відсутні належні умови для приготування їжі, прибирання та прання. Через це він проживав разом із сестрою та племінником.
13.         Після смерті родичів він продовжує проживати у квартирі, здійснює за нею догляд, сплачує комунальні послуги, чим підтверджує, що був вселений до житла за згодою наймачів - членів його сім`ї. Він також організував поховання останніх та отримав відповідні свідоцтва про смерть. Таким чином, як член сім`ї наймача, він має рівні з наймачем права та обов`язки, зокрема право користування житлом.
14.         З урахування зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право користування житловим приміщенням - квартирою 
АДРЕСА_1 на законних підставах як члена сім`ї наймача - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
15.         Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2024 року первісний позов КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради задоволено.
Виселено ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого жилого приміщення.
В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 481,00 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
16.         Задовольняючи позовні вимоги первісного позову, районний суд мотивував своє рішення відсутністю правових підстав для проживання ОСОБА_1 
у зайнятому житловому приміщенні, водночас, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд мотивував своє рішення недоведеністю ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням за відсутності згоди наймачів житлового приміщення, а також за наявності у володінні останнього іншого житлового приміщення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
17.         Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Т. Г., залишено без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2024 року залишено без змін.
18.         Залишаючи апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом без задоволення, а рішення районного суду - без змін, апеляційний суд погодився із висновками районного суду щодо відсутності правових підстав для проживання ОСОБА_1 у зайнятому житловому приміщенні, оскільки останній вселився у квартиру після смерті племінника ОСОБА_3 без будь-яких правових підстав для зайняття жилої площі, водночас за життя наймача 
ОСОБА_2 не набув в установленому законом порядку права користування житлом, як член її сім`ї. 
19.         Також апеляційний суд зауважив, що виселення ОСОБА_1 не порушує права останнього на житло та не буде надмірним тягарем для нього, оскільки він є власником житлового будинку із господарськими будівлями із зареєстрованим у ньому місцем проживання.
20.         При цьому апеляційний суд зауважив, що утримання житлового будинку покладено саме на ОСОБА_1 , як власника.
21.         Також апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо неналежного позивача у справі, зазначивши, що повноваження позивача на звернення до суду з позовами про виселення з самовільно зайнятих квартир чітко передбачені статутом підприємства, а нерухоме майно належить територіальній громаді, що, у свою чергу, зумовило право КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради на звернення до суду із позовом про виселення відповідача за первісним позовом як особи, яка самовільно зайняла житлову площу.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
22.         У березні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Т. Г., на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року 
у вказаній справі.
23.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Задоволено клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката 
Сергієнко Т. Г., про зупинення виконання судового рішення та зупинено виконання оскаржуваного рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2024 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.
24.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
25.         У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат 
Сергієнко Т. Г.,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради відмовити, зустрічний позов  ОСОБА_1 задовольнити.
26.         Підставою касаційного оскарження заявник вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року в справі № 199/9418/16-ц та від 27 серпня 2024 року в справі № 201/193/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
27.         Додатково вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
28.         На обґрунтування касаційної скарги заявник вказує, що позивачем не надано належних і достовірних доказів належності квартири    АДРЕСА_4 до комунальної власності, зокрема правовстановлюючих документів та підтвердження реєстрації такого права у відповідному державному реєстрі.
29.         Крім того, на переконання заявника касаційної скарги, власника майна помилково було залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору.
30.         Також зауважує, що на момент звернення до суду із позовом КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради не було балансоутримувачем будинку АДРЕСА_5 , відповідно, у нього відсутні будь-які правові підстави для звернення до суду із негаторним позовом про виселення відповідача із займаного житлового приміщення, оскільки право на звернення до суду із таким позовом має виключно власник майна, який, в свою чергу, був залучений до розгляду справи у якості третьої особи.
31.         Щодо вимог зустрічного позову, адвокат Сергієнко Т. Г. вказує на безпідставність посилань судів попередніх інстанцій на відсутність письмової згоди всіх наймачів на вселення ОСОБА_1 до спірного житла. На її переконання, між наймачем і наймодавцем не існувало договірних відносин щодо найму майна, а тому висновки судів про необхідність письмової згоди на вселення є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідні правовідносини можуть виникати виключно за наявності укладеного договору найму.
32.         Додатково звертає увагу на непропорційність втручання у право власності відповідача за первісним позовом, оскільки останній є особою з інвалідністю, відтак, хоча і має у власності інше житлове приміщення, проте, у зв`язку зі станом здоров`я позбавлений можливості утримувати таке майно, яке знаходиться 
у аварійному стані, а також оплачувати газопостачання.
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
33.         У квітні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними, оскільки статутом позивача (КП «ЖЕО № 2 Полтавської міської ради) чітко визначено повноваження останнього на звернення до суду із позовом про виселення із самовільно зайнятих квартир, а відсутність на балансі такого підприємства будинку АДРЕСА_5 та, зокрема, квартири АДРЕСА_6 не позбавляє останнє повноважень на звернення до суду із позовами про виселення із самовільно зайнятих квартир комунальної власності та жодним чином не обмежує та не впливає на них.
34.         Також заявник відзиву зауважує, що зняття з балансу багатоквартирних будинків не позбавляє Полтавську міську територіальну громаду в особі Полтавської міської ради права комунальної власності на розташовані у них комунальні квартири, що, зокрема, визнав і заявник касаційної скарги, звертаючись до суду із зустрічним позовом до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради.
35.         Щодо вимог зустрічного позову заявник відзиву вказує, що 
ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів, що б підтверджували згоду його сестри та племінника, в тому числі і письмової, на вселення його у квартиру АДРЕСА_6 .
36.         Враховуючи відсутність письмової згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як наймачів на вселення ОСОБА_1 у квартиру, відповідач не набув статусу члена сім`ї наймачів у порядку, встановленому статтею 65 ЖК України, більше того, останній, звертаючись до суду із зустрічним позовом, не надав суду відповідних доказів на підтвердження проживання однією сім`єю із сестрою ОСОБА_2 та племінником ОСОБА_3 , ведення спільного господарства та спільного бюджету, утримання квартири АДРЕСА_1 
в належному стані та проведення її ремонту, здійснення оплати комунальних послуг.
37.         Більше того, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок, у якому зареєстроване місце проживання останнього, відтак, він не набув права користування займаним ним житловим приміщенням.
38.         Також у квітні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив КП «ЖЕО № 2 Полтавської міської радина касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Т. Г. 
39.         Вказаний відзив не береться Верховним Судом до уваги, оскільки до нього не додано доказів надсилання його копій іншим учасникам справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
40.         18 вересня 2000 року АП «Полтавтрансбуд» видано ордер № 23 на житлову площу в гуртожитку на ім`я ОСОБА_2 на право зайняття з родиною з 2-х чоловік площі в гуртожитку на АДРЕСА_8, розміром 24,6 кв. м. Склад сім`ї: ОСОБА_2 , 1965 року народження - заявник; ОСОБА_3 , 1982 року народження, - син (Т.2, а.с.110).
41.         Згідно довідки КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради№ 1939 від 12 лютого 2013 року, № 411 від 21 липня 2022 року та № 1430 від 29 серпня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 особовий рахунок на квартиру (житлове приміщення) оформлений на ОСОБА_2 , загальна площа 42 кв. м., житлова площа 24,6 кв. м. форма власності квартири - комунальна, зареєстровано - 0 осіб. Були зареєстровані квартиронаймач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації - 24 листопада 2000 року, дата зняття з реєстрації - 19 травня 2020 року; син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації - 24 листопада 2000 року, дата зняття з реєстрації - 16 січня 2022 року (Т.1, а.с.13).
42.         Зняття з реєстрації вказаних осіб у спірній квартирі відбулося у зв`язку з їх смертю. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 - 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
43.         Управлінням майном комунальної власності міста Полтавської міської ради 28 квітня 2022 за вих. № 01-05/01.1-11/284 від 28 квітня 2022 року надіслано начальнику КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської радилиста, відповідно до змісту якого, згідно з інформацією Подільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) ОСОБА_3 , який мешкав за адресою: 
АДРЕСА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході обстеження встановлено, що в зазначеній квартирі проживає ОСОБА_1 без належних правових підстав. Для здійснення виконавчим комітетом міської ради повноважень щодо заселення зазначеної квартири, КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради необхідно терміново подати позовну заяву до суду про виселення ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення (Т.1, а.с.10).
44.         Зі змісту актів, затверджених начальником КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради 20 травня 2022 року та 05 липня 2022 року, комісія у складі: начальника дільниці № 5 Тюш М. А. , майстра техдільниці Бородай О. Л. , майстра ТО та ПР Шиян Д. С. , в присутності мешканця квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_7 , склали акт про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , проживав ОСОБА_3 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 . В ході комісійного обстеження та спробі опечатати квартиру за вищезазначеною адресою виявлено, що в ній проживає ОСОБА_1 без належних на те правових підстав (Т.1, а.с.11-12).
45.         Листом № 1137/2022 від 24 травня 2022 року КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради повідомило мешканців квартири 
АДРЕСА_1 про те, що дана квартира перебуває у власності Полтавської міської територіальної громади в особі Полтавської міської ради (комунальна власність), квартиронаймачем була ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , її син ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , інші зареєстровані особи відсутні, тому на виконання доручення начальника Управління майном комунальної власності міста про звернення до суду з позовом про виселення сторонніх осіб із самостійно зайнятого жилого приміщення, КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради пропонує в десятиденний строк від дати отримання даного листа надати документи, які підтверджують право користування квартирою АДРЕСА_6 або у цей строк звільнити вказане приміщення і передати ключі від квартири КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради або Управлінню майном комунальної власності міста Полтавської міської ради(Т.1, а.с.14).
46.         Як вбачається з листа ТзДВ «Полтаватрансбуд» за вих. № 672 
від 10 листопада 2022 року, адресованого адвокатському бюро «Тетяна Сергієнко», житловий будинок на АДРЕСА_5 на балансі підприємства 
ТзДВ «Полтаватрансбуд» не перебуває. Відомості щодо передачі до комунальної власності на підприємстві відсутні (Т.1, а.с.173).
47.         Згідно листа Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради за вих. № 01-06-01/15/1015, № 01-06-01/10/583 від 12 квітня 2023 року відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 301 від 20 квітня 2016 року, згідно з рішенням двадцять другої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 25 квітня 2019 року багатоквартирні будинки списані з балансу КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради. КП «ЖЕО № 2» мешканцям житлового будинку по АДРЕСА_5 надаються послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території до того часу, поки вони не визначаться з формою управління своїм будинком або ж до призначення управителя. В Управлінні житлово-комунального господарства відсутня інформація та підтверджуючі документи щодо перебування будинку на 
АДРЕСА_5 на балансі та у комунальній власності міста, зокрема квартири АДРЕСА_6 (Т.1, а.с.227-229).
48.          ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи з дитинства, що підтверджується посвідченнями серії НОМЕР_1 (Т.1, а.с.60).
49.         З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» № 19297096 
від 24 червня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину ВКО 263632 від 12 червня 2008 року (Т.1, а.с.57).
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
50.         Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
51.         Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
52.         Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
53.         Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим.
54.         Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
55.         Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
56.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
57.         Задовольняючи вимоги первісного позову про виселення та відмовляючи 
у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням, суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що ОСОБА_1 не був зареєстрований у спірній квартирі та не довів факту набуття права користування зазначеним жилим приміщенням за наявності у нього у власності іншого житлового будинку.
58.         Верховний Суд погоджується із такими висновками апеляційного суду 
з огляду на наступне.
59.         Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
60.         Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
61.         Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
62.         Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
63.         Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.
64.         Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
65.         Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (стаття 61 ЖК України).
66.         Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
67.         До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
68.         Якщо особи, зазначені у частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
69.         Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити 
в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
70.         Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони 
в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
71.         Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають 
у будинках, що загрожують обвалом (частина перша статті 109 ЖК України).
72.         Частиною третьою статті 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
73.         Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане із відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
74.         Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
75.         Водночас, при вирішенні вказаної категорії спорів необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
76.         Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
77.         У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
78.         Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» 
(№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення 
в контексті пропорційності застосування такого заходу.
79.         Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити 
в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
80.         Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
81.         Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
82.         Зокрема, згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним 
у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними 
і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», 
а втручання - пропорційним законній меті.
83.         У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
84.         Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування 
у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
85.         З урахуванням вказаного, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе виключно за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
86.         Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою.
87.         У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 у спірній квартирі зареєстрований не був та не довів факту набуття ним права користування спірним жилим приміщенням, зокрема, вселення у квартиру в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем, постійного проживання разом з наймачем та ведення з ним спільного господарства, а також встановивши, що 
ОСОБА_1 зареєстрований за іншою адресою та є власником на праві приватної власності житлового будинку з господарськими будівлями 
у АДРЕСА_3 , дійшли до обґрунтованого висновку про наявність підстав для виселення останнього зі спірної квартири без надання йому іншого жилого приміщення.
88.         При цьому доводи касаційної скарги щодо аварійності будинку 
ОСОБА_1 відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
89.         Судами попередніх інстанцій встановлено та не оскаржується учасниками справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: 
АДРЕСА_3 на праві приватної власності.
90.         Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
91.         Зміст статті 322 ЦК України передбачає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
92.         Таким чином, тягар утримання майна покладено безпосередньо на власника останнього, у даному конкретному випадку - на ОСОБА_1 , який здійснює право власності на майно за своєю волею.
93.         З урахуванням зазначеного колегія суддів зауважує, що стан житлового будинку, у даному випадку - житлового будинку, у якому зареєстроване місце проживання заявника, та яке належить останньому на праві приватної власності не має правового значення для вирішення справи, оскільки, як вже зазначалось колегією суддів, тягар із утримання такого майна лежить безпосередньо на ОСОБА_1 як на власникові.
94.         Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи заявника щодо відсутності у КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради права на звернення до суду з відповідним позовом, з огляду на таке.
95.         Згідно зі Статутом КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, затвердженим рішенням одинадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання 
від 16 червня 2017 року, засновником і власником підприємства є територіальна громада міста Полтави в особі Полтавської міської ради, яка уповноважила підприємство звертатися до суду з позовами про виселення із самовільно зайнятих квартир (пункт 5.4.10 Статуту).
96.         Зі змісту наявних у справі доказів судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Полтавської міської ради від 16 березня 2012 року «Про питання житлово-експлуатаційних підприємств Полтавської міської ради» будинок на 
АДРЕСА_5 було прийнято на баланс КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, яке здійснювало управління будинком комунальної власності.
97.         При цьому апеляційним судом обґрунтовано зауважено, що подальше списання будинку з балансу підприємства рішенням Полтавської міської ради 
від 20 грудня 2019 року «Про списання багатоквартирних будинків з балансу 
КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради не змінює статусу будинку, як належного територіальній громаді міста, а відсутність державної реєстрації права власності 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не свідчить про відсутність такого права, оскільки право власності на нерухоме майно, що виникло до 01 січня 2013 року, визнається дійсним якщо реєстрація такого права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення.
98.         У справі, що переглядається, з урахуванням того, що будинок на 
АДРЕСА_5 було прийнято на баланс КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради, яке здійснювало управління будинком комунальної власності, а також враховуючи, що вищезазначений будинок не перебуває на балансі ТзДВ «Полтаватрансбуд», що підтверджується листом останнього від 10 листопада 2022 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про належність будинку до комунальної власності, відповідно, про наявність підстав для виселення ОСОБА_1 , як особи, яка самовільно зайняла житлове приміщення, належне територіальній громаді.
99.         Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21 травня 
2020 року в справі № 199/9418/16-ц, від 27 серпня 2024 року в справі 
№ 201/193/22, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин справи.
100.      Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
101.      Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
102.      Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Щодо поновлення виконання оскаржуваних судових рішень
103.      Оскільки виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави 
від 01 жовтня 2024 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2025 року до закінчення касаційного провадження у справі, його виконання необхідно поновити.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Тетяни Григорівни, залишити без задоволення.
2.            Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року залишити без змін.
3.            Поновити виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави 
від 01 жовтня 2024 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович