П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/8293/24 
                                                                                Головуючий у 1-й інстанції: Тарновецький І.І. 
                                                                                Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 
23 червня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Сторчака В. Ю. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про перерахунок пенсії ОСОБА_1 від 31.05.2024 № 084050011543, а також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 24.05.2024, з урахуванням правової оцінки, що надана судом у рішенні.
В подальшому, позивач звернулася до суду з заявою в порядку ст.383 КАС України, в якій просила:
-визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 31.03.2025 № 084050011543, прийняте на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі № 560/8293/24, без урахування правової оцінки, що надана судом у рішенні, щодо відмови в перерахунку пенсії по інвалідності з урахуванням довідки Державної бюджетної установи охорони здоров`я "Чернігівська районна лікарня" від 23.04.2024 № 241; 
-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомити Хмельницький окружний адміністративний суд про вжиті заходи не пізніше 15 днів після надходження окремої ухвали.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року в задоволенні заявив відмовлено.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду, позивач подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, а також, відсутність клопотань від сторін про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки в спірному випадку ГУ ПФУ в Хмельницькій області здійснило повторний розгляд заяви позивача від 24.05.2024, то в цій частині судове рішення по справі №560/8293/24 виконано відповідачем у той спосіб, який визначено цим рішенням. 
Переглядаючи оскаржуване судове рішення, перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
У ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
За приписами ч.ч. 4,7 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.
За правилами ч.ч.2,3 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно зі ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Частиною першою статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень- відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Як було зазначено вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що ГУ ПФУ в Хмельницькій області виконало судове рішення у даній справі, оскільки виконало зобов`язальну частину останнього, а саме-повторно розглянуто заяву позивача від 24.05.2024.
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що рішення судів усіх інстанцій, незалежно від виду провадження, повинно обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну і резолютивну частини з додержанням зазначеної послідовності. У мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, тоді як резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції.
Так, у мотивувальній частині рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року зокрема вказано: "...довідка про заробітну плату для обчислення пенсії № 241 від 23.04.2024 Державної бюджетної установи охорони здоров`я "Чернігівська районна лікарня" видана, зокрема на підставі особових рахунків Чернігівської центральної районної лікарні. 
Крім того, період роботи позивача, що вказаний у довідці про заробітну плату для обчислення пенсії, підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 10.11.1987 з посиланням на дату та номер наказів про прийняття, звільнення, що скріплені печаткою підприємства. Водночас, суд акцентує увагу, що перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть слугувати підставою для відмови у неврахуванні заробітної плати при призначенні позивачу пенсії. 
Дана позиція відображена у постанові Верховного Суду від 21.02.2020 року у справі № 291/99/17.
Вирішуючи спір, суд також враховує, що при вирішенні питання про призначення пенсії органи Пенсійного фонду наділені широким спектром повноважень для перевірки наданих для призначення пенсії документів.
Відтак, суд дійшов висновку про те, що охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача порушені протиправними діями відповідача, які полягають у неврахуванні при обчисленні пенсії позивач довідки про розмір заробітної плати...".
Отже, з огляду на обставини, встановлені під час розгляду справи, суд  першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача не лише повторно розглянути заяву позивача, а й  з врахуванням правової оцінки доказам,  наданим у судовому рішенні.
Однак, як свідчить зміст оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не здійснював перевірки виконання рішення суду в повному обсязі, а виходив виключно із того, що відповідачем його частково виконано, шляхом прийняття рішення за результатами повторного розгляду заяви позивача. 
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень пунктів 7, 8 частини другої статті 383 КАС України заява про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача щодо невиконання рішення суду має містити інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; інформацію про хід виконавчого провадження.
Таким чином, виходячи з наведених вище норм, звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби, а також інформації про вчинення державним виконавцем всіх дій, спрямованих на виконання боржником судового рішення.
Верховним Судом у постанові від 21 березня 2019 року у справі №805/1458/17-а сформовано правову позицію, відповідно до якої звернення рішення суду до примусового виконання є обов`язковою передумовою для подання заяви у порядку статті 383 КАС України, оскільки повноваження відносно вчинення дій щодо примусового виконання рішення суду, в тому числі і які стосуються перевірки його виконання, належать передусім до повноважень виконавців, а звернення до суду в порядку статті 383 КАС України є виключною мірою, якщо позивачем було вичерпано усі можливі механізми на стадії примусового виконання рішення суду.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/235/20 виклала правову позицію, в якій звернуто увагу, що стаття 383 КАС України передбачає можливість звернутися до суду із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Ця стаття є останньою в розділі IV КАС України Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах і містить чіткі вимоги до такої заяви, строк звернення, порядок її розгляду та наслідки невідповідності вимогам заяви.
Зі змісту цієї статті випливає, що як крайній захід для захисту прав особи позивача, на користь якої ухвалене рішення суду, закон встановив можливість звернення до суду з відповідною заявою.
Перед тим як подати таку заяву, стягувач має використати всі можливі засоби для виконання судового рішення.
Зокрема, наявність рішення суду, яке набрало законної сили, зобов`язує суб`єкта владних повноважень здійснити його виконання. У випадку, коли боржник добровільно не виконує рішення суду, стягувач має вчинити дії для виконання рішення суду в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», і тільки після того, як стягувач використав усі можливості для примусового виконання рішення суду, а воно залишається не виконаним, тоді в такої особи виникає право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 31.05.2024 у справі №340/3208/22.
Так, за Законом України Про виконавче провадження, державний виконавець, з метою примусового виконання судового рішення, наділений як правом, так і обов`язком на послідовне вчинення виконавчих дій, а саме:
- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);
- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);
- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Отже, якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 08 грудня 2022 року у справі №457/359/21 та від 09 листопада 2023 року у справі №520/10601/2020.
В той же час, матеріали справи не містять відомостей, що державним виконавцем вчинено не всі передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Зазначене підтверджує і те, що виконавче провадження, станом на момент розгляду заяви позивача, не закінчене.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 не наведено доказів про те, що було вичерпано усі можливі механізми виконання судового рішення на стадії примусового виконання рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про передчасність поданої заяви.
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви позивача, проте  не погоджується з підставами такої відмови. 
Відповідно до ст.320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За правилами ч.4   ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції необхідно змінити в  в частині мотивів відмови у задоволенні заяви.  
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії змінити в частині  мотивів відмови в задоволенні заяви.
В решті ухвалу залишити без змін.  
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.  

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Сторчак В. Ю.