ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
23 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 404/7981/23
провадження № 61-14191св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач - виконуючий обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури        в інтересах держави, 
відповідачі: Кропивницька міська рада, ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка Володимира Михайловича на постанову Кропивницького апеляційного суду                         від 18 вересня 2024  року, прийняту у складі колегії суддів: Мурашка С. І.,                       Єгорової С. М., Чельник О. І., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року виконуючий обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Кропивницької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив:
- визнати недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 19 жовтня                      2004 року № 1271, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 356 кв. м. на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 21 листопада 2019  року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дарування земельної ділянки площею 0,0356 га з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020;
- скасувати державну реєстрацію речового права - права власності                             ОСОБА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис 34257410 щодо земельної ділянки площею 0,0356 га                                   з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1926532935101), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 площею 0,0356 га, вчинену 21 листопада 2019 року у  Державному земельному кадастрі;
- стягнути з відповідачів на користь Кіровоградської обласної прокуратури судові витрати.
 
Позов мотивовано тим, що рішенням Кіровоградської міської ради від 19 жовтня 2004 року № 1271 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 356 кв. м.                                               на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови.
У подальшому Кіровоградським міським управлінням земельних ресурсів ОСОБА_2 видано державний акт на земельну ділянку серії КР № 051953 від 10 лютого 2005 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 вересня 2019 року державним реєстратором Кропивницької міської ради проведено реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0356 га, кадастровий номер 3510100000:29:199:0020, як підставу для її вчинення вказано державний акт на земельну ділянку КР № 051953 від 10 лютого 2005 року, виданий Кіровоградським міським управлінням земельних ресурсів.
21 листопада 2019 року ОСОБА_2 подарував вказану земельну ділянку з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування.
Позивач зазначив, що вказана земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, розташована в прибережній захисній смузі річки Інгул у місті Кропивницькому, а тому неправомірно передана у власність ОСОБА_2 як земельна ділянка житлової та громадської забудови.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 лютого 2024 року провадження у справі за позовом виконуючого обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури в інтересах держави до Кропивницької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права, скасування реєстрації земельної ділянки в частині позовних вимог до                       ОСОБА_2 закрито.
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 квітня 2024 року
у задоволенні позову виконуючого обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури в інтересах держави до Кропивницької міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права, скасування реєстрації земельної ділянки відмовлено.
Стягнуто з Кіровоградської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що прокурор не мав права звернення до суду з зазначеним позовом та ним обраний невірний спосіб захисту, що є самостійними підставами для відмови у задоволенні позову.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року апеляційну скаргу Кіровоградської обласної прокуратури задоволено.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову Кропивницької окружної прокуратури.
Визнано недійсним рішення Кіровоградської міської ради від 19 жовтня 2004 року № 1271, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 356 кв. м. на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 21 листопада
2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про дарування земельної ділянки площею 0,0356 га з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020.
Скасовано державну реєстрацію речового права - права власності ОСОБА_1 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис 34257410 щодо земельної ділянки площею 0,0356 га з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1926532935101), що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 площею 0,0356 га, вчинену 21 листопада 2019 року
у Державному земельному кадастрі.
Стягнуто з Кропивницької міської ради та ОСОБА_1 на користь Кіровоградської обласної прокуратури по 13 420,00 грн судового збору з кожного.
 
Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив того, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної річки Інгул, а тому належить до земель водного фонду.
Кінцевий набувач спірної земельної ділянки - відповідач ОСОБА_1 не надав належних доказів на спростування вказаних обставин належності земельної ділянки до земель водного фонду, клопотань про призначення відповідної експертизи не заявляв.
Відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом, а при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити                     з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до нормативних актів.
Враховуючи, що межі спірної земельної ділянки частково співпадають з межами прибережної 50-метрової захисної смуги р. Інгул, з урахуванням приписів ЗК України та ВК України, у Кіровоградської міської ради були відсутні правові підстави для розпорядження земельними ділянками водного фонду,                                      а ОСОБА_2 та в подальшому ОСОБА_1 незаконно отримали право власності на земельну ділянку, яка не може перебувати у приватній власності.
 
Апеляційний суд зазначив, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до                      статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
 
Таким чином, за фактичних обставин цієї справи, суд вважав належними способом захисту порушених прав вимоги позивача про визнання недійсними рішення про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсними договору дарування, скасування державної реєстрації права та скасування реєстрації земельної ділянки апеляційний.
 
Щодо повноважень прокурора апеляційний суд зазначив, що прокурор, посилаючись на те, що пред`явлення частини вимог до Кропивницької міської ради, рішення якої оскаржується, вказує на співпадіння позивача та відповідача в одній особі, цим прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів саме держави у цій справі, належним чином обґрунтував наявність підстав для звернення до суду за захистом інтересів держави, а тому висновок суду першої інстанції про те, що прокурор не мав права звернення до суду із зазначеним позовом, апеляційний суд вважав помилковим.
 
Апеляційний суд зазначив, що у справі, що переглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки водного фонду спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, та їх передання у власність.
 
Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
 
За таких обставин, втручання держави в право володіння ОСОБА_1 є пропорційним та відповідає легітимній меті.
У справі, що переглядається, позов виконуючого обов`язки керівника Кропивницької окружної прокуратури за своєю суттю є негаторним, тому на нього позовна давність не поширюється.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
22 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко В. М. засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржуване судове, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).
 
Заявник указує, що в межах існуючих населених пунктів не застосовуються встановлені статтею 60 ЗК України та статтею 88 ВК України нормативні розміри захисних прибережних смуг, оскільки протилежне позбавило б велику кількість осіб права на земельні ділянки, отримані за часів існування нормативних актів, що у інший спосіб регулювали вказані питання, які отримали земельні ділянки у порядку, встановленому законом.
 
Судом не враховано, що фактичні розміри і межі прибережних захисних смуг існують не в силу їх законодавчого закріплення, а для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги, та, як наслідок, віднесення цієї території до земель водного фонду. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що органами місцевого самоврядування чи органами державної влади виконувалися дії із замовлення проекту визначення меж прибережних захисних смуг, затвердження відповідної землевпорядної документації та інформування про це заінтересованих осіб.
 
Задоволення пред`явлених позивачем вимог про скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку не забезпечить повноцінного відновлення порушених прав саме Кропивницької міської ради. Вимог щодо повернення або витребування спірної земельної ділянки позивачем                                   не пред`явлено. 
 
Спірна земельна ділянка не мала та не має суспільного інтересу, оскільки розташована біля неї річка Інгул не має берегів чи облаштованих пляжів, русло річки через все місто штучно виготовлене з бетону, а земельну ділянку та річку розмежовує автомобільна дорога та пішохідна доріжка, що не обмежує громадянам доступ до водойми.
 
Прокурор не обґрунтував наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави у суді, що є підставою для застосування положень, визначених статтею 121 ЦПК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2024 року керівник Кропивницької окружної прокуратури подав відзив на касаційну скаргу, в якому, заперечуючи проти доводів представника                         ОСОБА_1 - адвоката Любченко В. М., просив касаційну скаргу залишити                   без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою представника                       ОСОБА_1 - адвоката Любченка В. М., витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
19 листопада 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Кіровоградської міської ради від 19 жовтня 2004 року № 1271 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 356 кв. м на АДРЕСА_1 ) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови (т. 1, а. с. 24).
 
10 лютого 2005 року Кіровоградським міським управлінням земельних ресурсів ОСОБА_2 виданий державний акт на земельну ділянку КР № 051953, яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про, що створено запис про речове право № 34257410 (т. 1, а. с. 52).
 
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 серпня 2023 року № 343522147  27 вересня 2019 року державним реєстратором міської ради м. Кропивницького Стоян Т. А. було зареєстровано речове право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 площею 0,0356 га, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КР № 051953 від 10 лютого 2005 року (а. с. 14-16).
 
21 листопада 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 площею 0,0356 га, розташовану на АДРЕСА_1 , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 343522147 від 21 серпня 2023 року (а. с. 14-16, 54-56).
 
В провадженні Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області перебуває кримінальне провадження № 420231220210000082 від 19 квітня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 197-1 КК України за фактом самовільного зайняття земельних ділянок, у тому числі незаконне їх вибуття із комунальної власності та самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а. с. 58).
 
Згідно з листом Регіонального офісу водних ресурсів у Кіровоградській області № 974/01-12 від 04 вересня 2023 року річка Інгул має площу водозбору 9 890 кв. км та відноситься до середніх річок з шириною прибережної смуги 50 м (а. с. 27-28).
 
Постановою прокурора Кропивницької окружної прокуратури від 06 вересня 2023  року залучено у кримінальному провадженні № 420231220210000082 від 19 квітня 2023 року в якості спеціаліста у сфері інжинірингу, геології та геодезії сертифікованого інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_3 з метою проведення огляду земельної ділянки площею 0,0356 га, що розташована в межах прибережної захисної смуги річки Інгул, АДРЕСА_1, кадастровий номер 3510100000:29:199:0020                                    з використанням технічних засобів, приладів та спеціального обладнання                                (а. с. 59-60).
 
Згідно з листом ФОП ОСОБА_3 від 08 вересня 2023 року № 004 повідомлено Кропивницьку окружну прокуратуру про те, що провівши комплекс проектно-вишукувальних робіт на прилеглій території до земельної ділянки з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020, можливо зробити висновок, що відстань від межі земельної ділянки до узрізу р. Інгул становить від 9,31 м до 9,47 м                             (т. 1, а. с. 61).
 
За даними програмного забезпечення «Google Earth» станом на 2021 рік орієнтовна відстань спірної земельної ділянки до р. Інгул становить 8,01 м (а. с. 18).
 
Відповідно до даних Публічної кадастрової карти України земельна ділянка                          з кадастровим номером 3510100000:29:199:0020 площею 0,0356 га частково розташована в межах прибережної захисної р. Інгул (а. с. 17).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката                       Любченка В. М. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
 
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту  в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, в який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
 
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
 
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
 
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб з передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити з його ефективності, а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах,                     а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі                     № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) зроблено такий висновок: «задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі                                       № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18)».
 
У справі, що переглядається, прокурор вважав, що визнання недійсним рішення Кіровоградської міської ради про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування державної реєстрації речових прав на спірну земельну ділянку поновить права законного розпорядника спірної землі.
 
У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада                     2021 року в справі № 359/3373/16-ц зазначено, що: «заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України  є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже,      і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом».
 
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46)».
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем                не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)).
 
Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який                      в межах цієї справи позивач не пред`явив.
Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна, в тому числі і повернення земельної ділянки, саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення.
 
Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 748/29/23).
 
Аналогічний висновок стосується і інших вимог позивача, зокрема про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.
 
Задовольняючи позовні вимоги прокурора про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації                                   із землеустрою та передачу ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та скасування                            в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, апеляційний суд                           не врахував, що пред`явлення власником нерухомого майна вказаних вимог, які фактично спрямовані на припинення речового права на це майно за незаконним володільцем, тобто припинення права, яке така особа не могла набути, без порушення питання про повернення спірної земельної ділянки законному власнику, не є необхідним для ефективного відновлення його права.
 
Ефективним способом захисту порушених прав позивача є вимога про повернення спірної земельної ділянки (негаторний позов), що узгоджується із усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено, зокрема, і у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року                          у справі № 748/2226/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 748/2090/22                           та від 15 січня 2025 року у справі № 748/3383/23.
 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак обрання невірного способу захисту зазначив однією з підстав для ухвалення такого рішення, при цьому помилково пославшись на інші підстави,                   як то відсутність у прокурора права звернення до суду з зазначеним позовом та пропуск строку позовної давності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги частково знайшли своє підтвердження. Апеляційний суд задовольнив позовні вимоги, які за обставин цієї справи не сприятимуть ефективному відновленню права територіальної громади на спірну земельну ділянку, а тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.
При цьому рішення суду першої інстанції слід змінити щодо мотивів відмови у позові, обмежившись висновком про обрання позивачем неефективного способу захисту.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (провадження № 12-1гс22) вказано, що: «прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду. З урахуванням наведеного, звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат».
 
Щодо стягнення витрат на судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Враховуючи те, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка В. М., скасування постанови Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2024  року і, зокрема, залишення в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, тому з Кропивницької окружної прокуратурина користь  ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у сумі 21 472 грн.
 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи касаційним судом
 
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко В. М., зокрема, просить стягнути з Кропивницької окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, які він поніс у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокат надав: ордер на надання правничої допомоги від 15 жовтня 2024 року № 1093493; договір про надання правової допомоги від 01 жовтня 2024 року № 10, укладений між адвокатом Любченком В. М.та  ОСОБА_1 ; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 01 жовтня 2024 року № 01, укладену між адвокатом Любченком В. М.та  ОСОБА_1 , розрахункову квитанцію про оплату гонорару за надання правової допомоги в суді касаційної інстанції у справі № 404/7981/23 в розмірі 20 000 грн від 15 жовтня 2024 року.
 
Згідно з пунктом 2.1 договору про надання правової допомоги та пункту 1 додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 01 жовтня 2024 року розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги в Касаційному цивільному суді у справі № 404/7981/23 складає 20 000 грн.
 
Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, враховуючи, що прокурор не скористався правом, встановленим частиною п`ятою статті 137 ЦПК України і не подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_1 з Кропивницької окружної прокуратури підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.
 
Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любченка Володимира Михайловича задовольнити частково.
 
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 18 вересня 2024  року скасувати.
 
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 квітня 2024 року змінити щодо підстав відмови у задоволенні позову прокурора, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
У іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 квітня 2024 року залишити в силі.
 
Стягнути з Кропивницької окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 21 472 грн.
 
Стягнути з Кропивницької окружної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати, понесені на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, у розмірі 20 000  грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник 

 
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

 
Б. І. Гулько 

 
Г. В. Коломієць

 
Р. А. Лідовець