ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/3100/24	Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/413/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря - Панькевич Т.І. 
та представника відповідача - Куриляк М.Г. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/3100/24, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025, ухваленого суддею Мочальською В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
       у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди.
       В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30 листопада 2023 року близько 10 години він керував автомобілем «Шевроле Нива», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Шевченка у м. Почаєві та був зупинений працівником поліції Касімовим В.В. Через дві хвилини після зупинки та перевірки документів працівник поліції здійснив незаконний поверхневий огляд автомобіля, чим завдав йому моральних страждань, які полягали в безпідставному застосуванні щодо нього превентивного заходу, а також цілої низки наступних за цим дій, внаслідок яких він був обмежений в гарантованих Конституцією України правах. В подальшому працівник поліції оформив у відношенні до нього постанову, серії БАД №824766, про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч. 2 ст. 122 та ч.5 ст. 121 КУпАП, яке рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року скасоване, а матеріали справи надіслано на новий розгляд відповідачу.
       Щодо відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказує на те, що вона полягає у приниженні його честі та людської гідності, протягом тривалого часу його душевний спокій був відібраний завдяки незаконним діям відповідача через можливість такого беззаконня в правовій державі, якою є Україна, він не міг вільно планувати своє життя та життя своєї родини, не міг відволіктися від думок про свавілля поліцейських, що не давало можливості спокійно спати, звертався на гарячі лінії. Тривала боротьба на захист його прав виснажує його, викликає в нього психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення, викликає розчарування в діяльності поліції.
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року, в позові ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди  відмовлено. 
       Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року у справі №601/3100/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
       Вказує, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, всупереч об`єктивним обставинам справи.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні наводить висновок, що «представник відповідача не визнає обставин на які позивач посилається у позові, а позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача...».         Даний висновок спростовується обставинами справи, які в свою чергу встановлені та підтверджені належними процесуальними документами. Головним процесуальним документом в межах даної справи є, окрім іншого, відзив на позов наданий відповідачем від 01.11.2024 року. Даний відзив містить доволі значний обсяг відомостей і про сам факт поверхневого огляду автомобіля і про відношення відповідача до даного факту, його правової оцінки та обґрунтування щодо необхідності відмови в позові. Відповідач не заперечує сам факт поверхневого огляду автомобіля 30.11.2023 року, але наполягає на тому, що він законний, посилаючись на наказ ГУНП в Тернопільській області від 29.11.2023 №3233 дск «Про організацію проведення антитерористичних (контррозвідувальних) заходів» на території Кременецького району Тернопільської області. Відповідно до якого поліцейськими відпрацьовувалися дії по моделюванню поведінки в умовах перевірки водіїв на їх причетність до протиправної діяльності. Отже, в черговий раз відповідач визнає факт застосування стосовно нього превентивного заходу у вигляді поверхневої перевірки автомобіля, але підставами застосування вказує не положення Закону України «Про національну полюцію», а положення внутрішнього наказу, який до суду відмовився надати.
       Отже, вищезазначений висновок суду щодо невизнання обставин справи відповідачем беззаперечно спростовується самим же відповідачем, який навіть не звертався до суду з будь-якими запереченнями стосовно того, щоб судом не визнавався факт застосування превентивного заходу, але суд вирішив обставину, яку визнано відповідачем, визнати такою, яка відповідачем не визнається.
       Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виснував, що відповідно до cт. 81 ЦПК України позивач зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, даний висновок суду не відповідає обставинам справи, оскільки саме позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Фактично, суд першої інстанції зобов`язав його доводити ті обставини, які повинен доводити відповідач (обставини застосування превентивного заходу), що свідчить про його повну упередженість та відсутність наміру повно, всебічно та об`єктивно провести судовий розгляд та ухвалити справедливе рішення, а не усунутися від його розгляду шляхом грубого порушення норм матеріального та процесуального права та усталеної судової практики.
       Вказує, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення робить посилання на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та наголошує, що право на відшкодування моральної шкоди виникає, зокрема, у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. При цьому, суд першої інстанції справу про адміністративне правопорушення від 30.11.2023 року не закрив, а лише скасував постанову та з відповідним позовом з цих мотивів він не звертався, то посилання суду на вказаний Закон є неправильним, оскільки він взагалі не стосується ні позову, ні його предмету, ні підстав, що є черговим свідченням спроби з боку суду надати своєму рішенню вигляду законного та справедливого, що не є так. 
       Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року залишити без змін.
       Вказують, що твердження позивача про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки до позову не долучено належних, достовірних та достатніх доказів, які б вказували на завдання позивачу такої шкоди.
       Крім того, відсутні правові підстави для її відшкодування, так як позивач ОСОБА_2 брав участь у судовому засіданні Кременецького районного суду Тернопільської області 19.01.2024 та в судовому засіданні позивач зменшив позовні вимоги - відмовившись від позову в частині визнання дії поліцейського Тернопільського РУ поліції ГУНП у Тернопільській області лейтенанта поліції Касімова В.В., а саме застосування у відношенні ОСОБА_3 30.11.2023 в м. Почаєві Тернопільської області превентивного заходу у вигляді поверхневої перевірки автомобіля незаконними (протиправними).
       Відповідно, в рішенні суду чи постанові суду апеляційної інстанції (додаються) не надано оцінку законності чи незаконності поверхневої перевірки автомобіля позивача. Враховуючи наведене, позивач не має права самостійно визнавати незаконність даної перевірки, так як в судових рішеннях даний факт не досліджувався та не визнавався.
       Представник відповідача звертає увагу на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивач не надав жодних доказів того, що ГУНП в Тернопільській області стосовно нього вчинено будь-які протиправні дії. Також не довів наявність самої моральної шкоди та причинно — наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною шкодою та не обґрунтував заявлений ним розмір моральної шкоди внаслідок заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру та не надав докази, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди. Окрім цього, зазначають, що поверхневий огляд автомобіля було здійснено під час проведення антитерористичних навчань спільно з СБУ під умовною назвою "ПРОМІНЬ", відповідно до наказу ГУНП в Тернопільській області від 29.11.2023 № 3233 дск "Про організацію проведення антитерористичних (контррозвідувальних) заходів" на території Кременецького району Тернопільської області. Отже, поліцейським ОСОБА_4 цілком правомірно, в межах закону, було застосовано такий превентивний захід, як поверхнева перевірка транспортного засобу позивача. Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями працівників поліції, а тому вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставна.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом 0601140980629.
       Представник відповідача - Куриляк М.Г. в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
       Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Згідно з п. 1. ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.
       Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце слухання справи.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Куриляк М.Г., проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
       Судом встановлено, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ГУНП в Тернопільській області задоволено частково. Постанову серії БАД № 824766 від 30 листопада 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.5 ст. 121 КУпАП скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. В решті позову відмовлено (а.с. 28-31).
       Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024 рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року у справі №601/3473/23, залишено без змін (а.с.24-27). 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання йому моральних страждань, або втрат немайнового характеру, а також не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача.
Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.         Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.
       У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.
       За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
       Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
       Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
       При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173,1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
       Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
       Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
       Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.
       Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 638/9600/20 (провадження № 61-10552св23).
       Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 виклала висновок про те, що... [застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування].
       Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 містить висновки, що … [зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини].
       Також, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.         Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Звертаючись до суду позивач ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок незаконних дій органу поліції, які полягали в безпідставному застосуванні щодо нього превентивного заходу такого як поверхневий огляд автомобіля, внаслідок чого він був обмежений в гарантованих Конституцією України правах, завдано йому моральних страждань, у зв`язку з чим просив відшкодувати завдану йому шкоду в розмірі 10 000 гривень. 
Матеріалами справи підтверджено, що постановою серії БАД № 824766 від 30 листопада 2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122, ч. 5 ст. 121 КупАП.
       З постанови, серії БАД № 824766, від 30 листопада 2023 року вбачається, що 30 листопада 2023 року о 10 год. 18 хв., ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Шевроле Нива», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Шевченка в м. Почаєві. Після зупинки автомобіля працівник поліції підійшов до автомобіля ОСОБА_3 та зауважив, що той під час руху користувався засобом зв`язку (мобільним телефоном) за допомогою рук, під час руху не користувався ременем пасивної безпеки, про що йому було повідомлено. 
       Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024, позов ОСОБА_1 до ГУНП в Тернопільській області задоволено частково. Постанову, серії БАД № 824766, від 30 листопада 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.5 ст. 121 КУпАП скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, оскільки ОСОБА_1 повідомив працівнику поліції та надав письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що хоче скористатися правом на участь у справі захисника, ознайомитися з доказами, проте працівник поліції не забезпечив реалізацію права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на правову допомогу. В решті позову відмовлено (а.с. 8-11).
       Крім цього, як не заперечив і представник відповідача і даний факт підтверджується          відео з нагрудної камери поліцейського, що в подальшому поліцейським проведено поверхневий оглядом автомобіля, який зумовлений проведенням антитерористичних навчань спільно з СБУ під умовною назвою "ПРОМІНЬ" на території Кременецького району Тернопільської області, відповідно до наказу ГУНП в Тернопільській області від 29.11.2023 № 3233 дск "Про організацію проведення антитерористичних (контрдиверсійних) заходів". Тому, поліцейськими відпрацьовувалися дії по моделюванню поведінки в умовах перевірки водіїв автомобілів на їх причетність до протиправної діяльності.
       З наказу ГУНП в Тернопільській області від 29.11.2023 № 3233 дск "Про організацію проведення антитерористичних (контррозвідувальних) заходів", вбачається, що на підставі положень Законів України “Про боротьбу з тероризмом”, “Про правовий режим воєнного стану”, на виконання розпорядження Головнокомандувача Збройний сил України від 16.05.22 №163, відповідно до Плану проведення антитерористичних (контрдиверсійних) заходів під умовним найменуванням “ПРОМІНЬ” від 12.07.2022 № 33/1-2237 Вт, затвердженого Головою СБУ, Головою НПУ та командувачем угрупування військ “Захід”, з метою посилення заходів щодо пошуку та виявлення осіб, причетних до можливих диверсійних (терористичних) посягань на об`єкти критичної інфрастуктури та в його оточенні (спостерігачі, навідники, коригувальники обстрілу та інші), наказано Кременецькому районному відділу поліції ГУНАП, серед іншого, зокрема: протягом 30.11.2023 - 01.12.2023 провести антитерористичні (контдиверсійні) заходи під умовним найменуванням “ПРОМІНЬ” на визначеній території м.Кременець та м.Почаїв (за потребою в межах ТГ визначених населених пунктів).
       Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території держави було введено воєнний стан. Даним Указом передбачено можливість обмеження реалізації окремих конституційних прав і свобод людини і громадянина.
       Статтею 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено заходи правового режиму воєнного стану до яких у п. 7 включено право перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
       Відповідно до ст. 34 Закону України "Про Національну поліцію" поверхнева перевірка як превентивний поліцейський захід є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу.
       Поверхнева перевірка речі або транспортного засобу здійснюється шляхом візуального огляду речі та/або транспортного засобу або візуального огляду салону та багажника транспортного засобу. Поліцейський при здійсненні поверхневої перевірки має право вимагати відкрити кришку багажника та/або двері салону.
       Під час поверхневої перевірки речі або транспортного засобу особа повинна самостійно показати поліцейському вміст особистих речей чи транспортного засобу.
       За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що дії працівника поліції щодо застосовування такого превентивного заходу, як поверхневий огляд транспортного засобу позивача були вчинені правомірно та у відповідності до вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України "Про Національну поліцію" та наказу ГУНП в Тернопільській області від 29.11.2023 № 3233 дск "Про організацію проведення антитерористичних (контррозвідувальних) заходів", а відтак твердження позивача щодо незаконності дій відповідача не можуть вважатися належними та обґрунтованими. 
       Встановивши, що матеріали справи не свідчать та позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що поверхневий огляд транспортного засобу проведений саме внаслідок протиправних дій чи бездіяльності поліцейського, а саме по собі проведення поліцейським поверхневого огляду транспортного засобу позивача не дає підстав вважати доведеним факт спричинення позивачу шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
       З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не було порушено відповідачем.
       Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанцій правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідача, а відтак обґрунтованим є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року – залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
       Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір слід віднести на рахунок держави
Керуючись ст.ст.35, 259, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 січня 2025 року — залишити без змін.
       Судовий збір віднести на рахунок держави.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення виготовлено 27 червня 2025 року.

Головуючий:                                                                 Н. М. Храпак

Судді:                                                                         О.З. Костів

                                                                               М.В. Хома