УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/3252/22 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 19 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Павицької Т.М.,
суддів: Григорусь Н.Й., Шевчук А.М.,
з участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/3252/22 за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури Георгія Кравцова в інтересах держави до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє  самостійних вимог на предмет  спору -  ОСОБА_3  про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації прав, витребування земельних ділянок за апеляційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,
в с т а н о в и в:
У листопаді 2022 року заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з даним позовом та просив: 
- визнати незаконним та скасувати рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» в частинні затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 1822085600:08:001:2647;
- витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь Оліївської сільської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801;
- витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь Оліївської сільської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802;
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2801 (номер запису про право власності: 43961774);
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 1822085600:08:001:2802 (номер запису про право власності: 43959334);
- стягнути з відповідачів на користь Житомирської обласної прокуратури сплачений судовий збір.
       В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Оліївської сільської ради №318 від 21.12.2018 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» серед інших надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,75 га в с. Оліївка із земель запасу для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Оліївської сільської ради №1260 від 23.09.2020 «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передано у приватну власність дану земельну ділянку кадастровий номер 1822085600:08:001:2647. Право власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису про право власності: 38511214. В подальшому, 06.10.2020 ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 , який цього ж дня здійснив реєстрацію права приватної власності останнього на земельну ділянку за номером: 38539029. 09.09.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 01.07.2021 внесено запис про поділ об`єкту нерухомого майна - земельної ділянки кадастровий номер1822085600:08:001:2647, у зв`язку із чим, зареєстровано дві земельні ділянки за кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 площею 0,6 га та 1822085600:08:001:2802 площею 0,15 га, які перебувають у власності ОСОБА_2 , згідно записів про право власності № 43961774 та № 43959334 відповідно. Проте, зазначене рішення Оліївської сільської ради № 1260 від 23.09.2020 є незаконним та підлягає скасуванню судом, а земельні ділянки поверненню до комунальної власності Оліївської ОТГ, оскільки відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , площею 0,75 га відбулося із порушенням норм чинного земельного законодавства. Зокрема, земельна ділянка була передана у власність без погодження відповідного структурного підрозділу районної державної адміністрації у сфері містобудування та архітектури згідно приписів ч. 2 ст. 186-1 ЗК України, оскільки відділом регіонального розвитку. Містобудування та архітектури Житомирської РДА було відмовлено в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 у зв`язку із невідповідністю цільового призначення земельної ділянки вимогам містобудівної документації.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 25.07.2023 року провадження по справі № 278/3252/22 у частині позовних вимог прокурора в інтересах держави до  ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації прав, витребування земельної ділянки закрито у зв`язку зі смертю фізичної особи, яка була однією із сторін у справі.
Рішенням  Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, заступник керівника Житомирської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначає, що  звертаючись до суду з позовом прокурором обґрунтовано, що Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області незаконно надала дозвіл на відведення земельної ділянки та, в подальшому, прийняла незаконне рішення про надання її у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства у зв`язку з тим, що її місце розташування не відповідає вимогам діючої містобудівної документації: Генеральному плану міста Житомира, Плану зонування міста Житомира та детальному плану території «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці, площею 1,00 га в с. Оліївка, Житомирського району, Житомирської області». Порушення відповідних вимог містобудівної документації підтверджено як спеціально уповноваженим органом у сфері містобудівної діяльності - відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської РДА, так і висновком експерта. Так, відповідно до інформації Житомирської РДА відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації відмовлено в погодженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у зв`язку із невідповідністю цільового призначення земельної ділянки вимогам містобудівної документації. Установлено, що зазначена земельна ділянка відповідно до Генерального плану м. Житомира, Плану зонування м. Житомира та детального плану «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці площею 0,1 га в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області», який пов`язаний з попередньо затвердженою містобудівною документацією, знаходиться в зоні мішаної та багатоквартирної забудови та задіяна під проїздами необхідними для безперешкодної комунікації між житловими кварталами, сформованою громадською забудовою та об`єктами інфраструктури. Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації (ч.8 ст.186 ЗК України). Отже, сільською радою в порушення вимог даних положень Земельного кодексу України прийнято оспорюване рішення та передано у приватну власність спірні земельні ділянки. Наголошує, що судом в оскаржуваному рішенні взагалі не розглядалось питання відповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам діючої містобудівної документації. Крім того, суд залишив поза увагою та не надав жодної оцінки одному з доказів - Детальному плану території «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці, площею 1,00 га в с. Оліївка, Житомирського району, Житомирської області». Суд першої інстанції обмежився виключно доводами про те, що прийняття рішення про розробку та затвердження генеральних планів у межах села Оліївка віднесено до компетенції сільської ради. Проте, судом не враховано, що генеральний план та план зонування, як нормативно-правові акти, на які посилається прокурор, є чинними, не скасованими та не оспореними. Крім того, судом безпідставно відхилено наданий висновок експерта, а обґрунтування його неналежності як доказу є суперечливими. Наголошує, що висновок експерта містить інформацію щодо предмету доказування, а саме - незаконності відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки, такий доказ є належним. Судом першої інстанції не наведено жодних належних мотивів про те, чому на його переконання наведений висновок не містять інформацію щодо предмета доказування. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 24 березня 2025 року до участі у справі залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , дочку ОСОБА_1 .
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено, що рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 318 від 21.12.2018 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», серед інших, надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,75 га в с. Оліївка із земель запасу для ведення особистого селянського господарства.
Пунктом 3 даного рішення передбачена необхідність погодження розроблених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у порядку, встановленому ст. 186-1 Земельного кодексу України.
Відділом регіонального розвитку, містобудування та архітектури райдержадміністрації 19.09.2019 року відмовлено в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га у с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у зв`язку із невідповідністю цільового призначення земельної ділянки вимогам містобудівної документації.
Рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га у с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передано у приватну власність дану земельну ділянку кадастровий номер 1822085600:08:001:2647.
02 жовтня 2020 року право власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - номер запису про право власності: 38511214.
06 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований у реєстрі за № 5217, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність (продала), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) земельну ділянку площею 0,75 га, розташовану за адресою: с. Оліївка Житомирського району Житомирської області; цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства; кадастровий номер земельної ділянки 1822085600:08:001:2647.
06 жовтня 2020 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за номером: 38539029.
09 вересня 2021 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви ОСОБА_2 від 01.07.2021 внесено запис про поділ об`єкту нерухомого майна земельної ділянки кадастровий номер 1822085600:08:001:2647.
Одночасно з цим, у реєстрі зареєстровано дві земельні ділянки за кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 площею 0,6 га та 1822085600:08:001:2802 площею 0,15 га, які перебувають у власності ОСОБА_2 , згідно записів про право власності № 43961774 та № 43959334 відповідно. Зазначене також підтверджується з витягів Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Листом  Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області №70402-03/22 від 31.08.2022 проінформувала Житомирську окружну прокуратуру проте, що сільська рада не буде звертатися до суду позовом у зв`язку з тим, що рішення Оліївської сільської ради № 1260 від 23.09.2020, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передача її у приватну власність відповідає чинному законодавству України. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновків, що рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність, як початкового етапу процедури виділення земельної ділянки у власність особи, безпосередньо впливає на інтереси відповідної територіальної громади, а тому викладені у позові мотиви прокурора щодо необхідності представництва інтересів держави у суді у цій справі є обґрунтованими. Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області, прийнявши спірне рішення № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» у частинні затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га у с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий номер 1822085600:08:001:2647, розпорядилась землями комунальної власності Оліївської ОТГ на власний розсуд, в межах своєї компетенції та повноважень. Таким чином, прокурором не доведено в чому саме порушено інтереси Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Висновок експерта № 1271/23-25 від 19.10.2023 року за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні № 12019060170000379, складений поза межами судового розгляду, не відповідає вимогам, встановленим ч. 5 cт. 106 ЦПК України, а отже, у розумінні ст. 102, 106 ЦПК України не може бути взятий судом до уваги як належний доказ.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
Статями 19  ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Згідно ст. 33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок. 
За правилами ст.38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Відповідно до ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, по визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.
Згідно п. 9 ч. 1 даної статті, план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту i визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.
Детальний план території - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території (п.3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ). 
Встановлено, що рішенням Житомирської міської ради від 30.11.2016 N›454 затверджено Генеральний план міста Житомира, розроблений державним підприємством Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст "Дніпромісто" ім. Ю.М. Білоконя Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.
Відповідно до Основних положень Генерального плану, із території Житомирського району до межі міста включаються частково землі Оліївської сільської ради, а саме 170 га, у тому числі 133 га житлової забудови (із них 44 га існуючої житлової забудови) та 37 га інших земель.
Рішенням Житомирської міської ради від 04.04.2017 №579 затверджено План зонування міста Житомира.
Згідно Схеми зонування території міста Житомир, спірні земельні ділянки розміщуються в зоні Ж-4 «Зона мішаної багатоповерхової житлової забудови та громадської забудови».
У пояснювальній записці (книга 1) до Плану зонування території міст Житомир (зонінг) визначено, що зона призначена для розташування багатоквартирних житлових будинків поверховістю від п`яти до дев`яті поверхів, супутніх об`єктів повсякденного обслуговування населення, окремих об`єктів загальноміського та районного значення.
Переважні види використання території зони Ж-4: багатоквартирні 5-9 поверхові житлові будинки; окремі багатоквартирні будинки вище 9-ти поверхів, що існували на території зони на момент розроблення зонінгу; окремі житлові будинки садибного типу, що існували на території зони на момент затвердження Зонінгу; окремі житлові будинки садибного типу, що заплановані під будівництво на земельних ділянках, виділених для цієї мети на момент затвердження Зонінгу; гуртожитки; бібліотеки; виставкові зали, музеї клубні приміщення багатоцільового та спеціалізованого призначення приміщення для занять спортом; дитячі дошкільні установи; навчально виховні комплекси; 12.загальноосвітні школи; поліклініки, центри народно медицини, кабінети лікарів, що займаються практикою; аптеки; підприємстві громадського харчування, підприємства побутового обслуговування відділення банків; юридичні контори; дільничні відділення управлінні внутрішніх справ; відділення зв`язку, поштові відділення; малі архітектури форми; парки, сквери, бульвари, зелені насадження у внутрішньо-дворових просторах; майданчики у внутрішньо-дворових просторах - дитячі, відпочинку спортивні, господарські.
Супутні види використання: вбудовані, підземні, напівпідземні гаражі ті відкриті стоянки; відкриті стоянки для тимчасового зберігання автотранспорту з розрахунку відповідно ДБН 360-92**; адміністративні споруди, офіси комунальні підприємства по обслуговуванню та експлуатації житлового фонду. тимчасові споруди для роздрібної торгівлі.
Допустимі види використання (потребують спеціального дозволу або погодження): спортивні зали; ринкові комплекси; магазин и, заклади торгівлі, культові споруди; готелі; багатоповерхові гаражі.
Згідно        розділу        3 детального        плану         території на суміжну земельну ділянку, «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці, площею 1,00 га в с. Оліївка, Житомирського району Житомирської області», земельна ділянка, на яку розроблено ДПТ, знаходиться на землях Оліївської сільської ради за межами населеного пункту с. Оліївка. 
Генеральним планом м. Житомир, який розроблений УДНДІПМ «Дніпромісто», територія визначена такою, що відноситься до території реконструкції садибної та багатоквартирної малоповерхової забудови під багатоквартирну житлову забудову. Відповідно до схеми планувальних обмежень - територія обмежена існуючою забудовою, підземними інженерними мережами та не має обмежень щодо охоронної зони історико культурної спадщини. 
Згідно плану зонування території, ділянка знаходиться в зоні мішаної багатоповерхової забудови та громадської забудови.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду  від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, … [отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його].
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою у кримінальному провадженні №120190601170000379 від 19.10.2023 року № 1271/23-25 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель Оліївської сільської ради для ведення особистого селянського господарства (А01.03) загальною площею - 0,7500 га ОСОБА_1 за адресою : с. Оліївка , Житомирського району, Житомирської області виготовленого ФОП ОСОБА_4 за складом, змістом та правилам оформлення не відповідає вимогам законодавства, чинного станом на 25.02.2019, виявлені невідповідності є суттєвими.
В дослідницькій частині висновку експерт зазначив, що чинною містобудівною документацією не передбачено використання території, де виділенні досліджувані земельні ділянки з кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801, 1822085600:08:001:2802 для ведення селянського господарства (А01.03). Тобто Оліївська сільська рада, як орган місцевого самоврядування, яка передала із земель комунальної власності (землі запасу) у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,7500 га для ведення особистого селянського господарства (А01.03), повинна була надати мотивовану відмову у наданні дозволу для розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки встановлено факт невідповідності місця розташування об`єкта ( досліджуваних земельних ділянок) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно- правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.
Таким чином, зазначений висновок експерта є достовірним доказом, на підставі якого можна встановити дійсні обставини справи.
Також зазначений висновок експерта має застереження щодо обізнаності експерта ОСОБА_5 про кримінальну відповідальність та структурно і змістовно відповідає вимогам пунктів 4.14-4.16 розділу IV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5  та ст.106 ЦПК України і є належним доказом у цій справі. 
В клопотанні від 20.11.2024 заступник керівника Житомирської обласної прокуратури Г. Кравцов просив долучити нові письмові докази, а саме викопіювання із інтерактивної карти Офіційного геопорталу Житомирської міської ради https://gis.zt-rada.gov.ua  з відображенням накладення шарів « Схема зонування території міста Житомир (зонінг) та «Кадастровий поділ» відносно відповідних земельних ділянок за кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 та 1822085600:08:001:2802 .
При цьому прокурор просив визнати причини неподання доказів в суді першої інстанції поважними та дослідити нові докази посилаючись на те, що долучення даних доказів до матеріалів справи разом із позовом чи при її розгляді судом першої інстанції було неможливо, оскільки відповідний інформаційний ресурс на той час не працював, а відповідні викопіювання не були виготовленні.
Рішенням Житомирської міської ради від 03.04.2020 №1284 «Про затвердження регламенту роботи геоінформаційної системи Житомирської міської ради», затверджено відповідний регламент.
Згідно п.п.1.1., 1.3., 1.4 Регламенту роботи геоінформаційної системи Житомирської міської ради ( далі -ГІС), останній розроблений з метою організації роботи геоінформаційної системи Житомирської міської ради, визначення порядку здійснення інформаційної взаємодії між виконавчими органами, комунальними підприємствами, закладами та установами Житомирської міської ради з наповнення та функціонування ГІС, інтеграцію з іншими ресурсами, доступу до даних та можливостей ГІС зовнішніх користувачів.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі №509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження №61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №404/251/17 (провадження №61-13405св18). 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Враховуючи те, що на час розгляду справи в суді першої інстанції Офіційний геопортал Житомирської міської ради не працював, тому колегія суддів визнає причини пропуску для надання нових доказів поважними, поновлює цей строк та вищезазначені докази приєднуються до матеріалів справи.
Відтак,  перебування  земельних ділянок з кадастровими  номерами 1822085600:08:001:2801  та 1822085600:08:001:2802   в межах зони Ж-4 підтверджується також  викопіюваннями з  інтерактивної карти  Офіційного геопорталу  Житомирської міської ради   https://gis.zt-rada.gov.ua з відображенням накладення шарів «Схема зонування території міста Житомир (зонінг) та «Кадастровий поділ» відносно відповідних земельних ділянок з кадастровими номерами 1822085600:08:001:2801 та 1822085600:08:001:2802. 
З огляду на наведене,        чинною        містобудівною документацією не передбачено використання земельної ділянки, яка була виділена у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства.
З врахуванням наведених вимог закону та обставин справи, колегія суддів дійшла до висновку, що на момент передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,75 га в с. Оліївка спірна земельна ділянка у відповідності до рішення Житомирської міської ради №579 від 04.04.2027, яким затверджено план зонування м. Житомира значилася як територія мішаної та багатоповерхової забудови та громадської забудови.
За змістом статей 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону № 280/97-ВР).
Статтею 25 Закону № 280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина друга статті 20 ЗК України).
Земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України i використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок ( ст.33 ЗК України).
Отже, будь-яке використання спірних земель порушуватиме вимоги містобудівної документації на місцевому рівні, приписи Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» або вимоги Земельного кодексу України щодо цільового використання земель.
Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (частина друга статті 20 ЗК України).
Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України  землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства
Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 га.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118 та 186-1 ЗК України.
Згідно ч.6 ст.118 ЗК України ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку( ч.7 ст.118 ЗК України). 
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу ( ч.8 ст.118 ЗК України). 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність( ч.9 ст.118 ЗК України).
За правилами ч.2 ст.186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.
Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
З листа відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської районної державної адміністрації №01-11/373 від 19.09.2019 адресованого ОСОБА_1 вбачається, що відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури відмовив ОСОБА_1 у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель Оліївської сільської ради для ведення особистого селянського господарства площею 0,75 га в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області. Підставою для відмови слугувало те, що вищевказана земельна ділянка знаходиться на території практично сформованої багатоповерхової забудови, на яку діє затверджена містобудівна документація: генеральний план та план зонування м. Житомир - передбачена зона мішаної та багатоповерхової забудови; детальний план «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці площею 0,1 га в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області ( далі - Детальний план) - ділянка задіяна під проїздами необхідними для безперешкодної комунікації між житловими кварталами, сформованою громадською забудовою та об`єктами інфраструктури. Ця територія використовується й для прокладання інженерних мереж, що забезпечить функціонування кварталу існуючої та проектуємої багатоповерхової забудови. Проектні рішення Детального плану ув`язані з попередньо затвердженою містобудівною документацією.
Між тим, у листі №01-11/453 від 01.11.2022 відділ регіонального розвитку, містобудування та архітектури Житомирської районної державної адміністрації зазначив, що у наданій ОСОБА_6 відповіді за №01-11/373 від 19.09.2019 детальний план території має назву: «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці, площею 0,1 га в с. Оліївка Житомирського району Житомирської області». Проте, вірна назва даного детального плану території «Розміщення багатоквартирних житлових будинків на земельній ділянці, площею 1,00 га в с. Оліївка, Житомирського району Житомирської області». 
З урахуванням вищевикладеного, встановивши, що передана у приватну власність ОСОБА_1 земельна ділянка розміром 0,75 га знаходиться на території мішаної багатоповерхової забудови та громадської забудови, у встановленому законом порядку зміна цільового призначення земельної ділянки не проводилася, колегія суддів дійшла до висновку про незаконність рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» в частинні затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 1822085600:08:001:2647, оскільки орган місцевого самоврядування прийняв рішення з порушенням вимог ЗК України. 
Однак, заявлені заступником керівника Житомирської окружної прокуратури вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району та скасування державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що під час розгляду справи, у якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане недійсним.
Фактично оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного повинна бути надана при розгляді відповідного віндикаційного позову, а висновки викладені в мотивувальній частині судового рішення. 
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) у справі №446/478/19 ( провадження №14-90 цс23].
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
Отже, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 1260 від 23.09.2020 року «Про розгляд та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 площею 0,75 га в с. Оліївка із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий номер 1822085600:08:001:2647 та скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 задоволенню не підлягають у зв`язку із обранням неналежного способу захисту.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). 
Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Крім того, розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, провадження № 14-190цс20).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У даній цивільній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06 жовтня 2020 року.
Встановлено, що ОСОБА_1 відчужила земельну ділянку через чотири дні після її набуття у власність, тобто не маючи наміру здійснювати діяльність згідно з цільовим призначенням земельної ділянки, для якої надавалася земельна ділянка у власність. Відтак ОСОБА_2 не мав перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору купівлі-продажу спірної ділянки.
Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах загальний інтерес у контролі за використанням спірних земельних ділянок із  цільовим призначенням житлової та громадської забудови переважає приватний інтерес  ОСОБА_2 у збереженні права на земельні ділянки. Витребування спірних земельних ділянок у ОСОБА_2 не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Вбачається, що за звернення до суду із позовом Житомирська обласна прокуратура сплатила 12405,00 грн судового збору за 5 вимог по 2481,00 грн.
За звернення до суду із апеляційною скаргою Житомирська обласна прокуратура сплатила 18607,50 грн судового збору.
Судом апеляційної інстанції позов та апеляційну скаргу задоволено частково, а саме задоволено дві вимоги про витребування земельних ділянок.
Відтак, із ОСОБА_2 на користь Житомирської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий у розмірі 4962,00 грн за звернення до суду із позовом та 7443,00 грн за подання апеляційної скарги (із розрахунку: задоволено 2 вимоги по 2481,00 грн х2= 4962,00 грн - до суду першої інстанції та х150% = 7443,00 грн - до суду апеляційної інстанції), а всього 12405,00 грн.

Керуючись ст. ст.259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Витребувати із володіння ОСОБА_2 на користь Оліївської сільської об`єднаної територіальної громади земельну ділянку площею 0,6 га, кадастровий номер 1822085600:08:001:2801 та земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 1822085600:08:001:2802. 
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2   на користь Житомирської обласної прокуратури судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 12405,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий

Судді