ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       16 червня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 715/2192/19
       Провадження №22-ц/822/542/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М. 
суддів: Лисака І. Н., Перепелюк І. Б.,         
секретар – Скулеба А. І.,
учасники справи:
боржник – ОСОБА_1 , 
стягувач – ОСОБА_2 ,
заінтересована особа - державний виконавець ДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Букачук Наталії Іллівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 квітня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Маковійчук Ю. В.,

ВСТАНОВИВ: 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця ДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Букачук Н. І., в якій просила визнати дії виконавця незаконними щодо відмови у зупиненні виконання рішення про її виселення та виселення її сестри до закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023263080000061 за фактом підроблення підпису батька у заповіті від 15 січня 2001 року, складеному останнім на користь ОСОБА_2 , а також зобов`язати державного виконавця зупинити виконавче провадження до завершення ініційованого нею кримінального провадження.
Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 квітня 2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи в задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що зупинення виконання рішення суду, що набрало законної сили, можливе лише в порядку, передбаченому законом України «Про виконавче провадження» або в порядку ч. 8 ст. 394 та ст. 436 ЦПК України. Наявність відкритого кримінального провадження, відповідно до вимог законодавства, не є підставою для зупинення виконання рішення суду про виселення.
Не погоджуючись з ухвалою суду, боржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити. 
Посилається на те, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, вказана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, а також відбулось неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.
Вказує на те, що суд не взяв до уваги, що на адресу державного виконавця було завчасно особисто вручено йому заяву-клопотання від 13 березня 2025 року про зупинення виконання процедури її та її сестри виселення до завершення досудового слідства у кримінальній справі, порушеної слідчими слідчої групи щодо підозрюваного ОСОБА_2 за підробку ним підпису батька ОСОБА_3 в заповіті від 15 січня 2001 року.
Не дочекавшись своєчасної відповіді на її заяву від державного виконавця, останній одразу приступив до примусового виселення, що є грубим порушенням її особистих конституційних прав, оскільки її було позбавлено права на оскарження неправомірних дій державного виконавця. 
       У відзиві державний виконавець Глибоцького ВДВС Букачук Н. І. просить у задоволенні скарги відмовити, оскільки підстав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для зупинення виконавчих дій не вбачається. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 13 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до державного виконавця Глибоцького ВДВС Букачук Н. І. із заявою, в якій просила зупинити виконання рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року у справі 715/2192/19 до завершення розслідування в кримінальному провадженні №12023263080000061 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. 
У листі №298-41/13648 від 19 березня 2025 року Глибоцький ВДВС на заяву-клопотання ОСОБА_1 вказав, що на виконанні знаходиться відкрите виконавче провадження №75779524 щодо примусового виконання виконавчого листа №715/2192/19, виданого Глибоцьким районним судом Чернівецької області. 
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року у справі № 715/2192/19, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 липня 2024 року та постановою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з житлового приміщення, яким усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2025 року внесено виправлення в рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 березня 2024 року, а саме, по батькові відповідачки вказано « ОСОБА_5 » замість « ОСОБА_6 », оскільки встановлено, що остання 02 жовтня 2023 року змінила паспорт, про що суду на момент винесення рішення не було відомо.
Також з матеріалів справи вбачається, що зареєстровано кримінальне провадження № 12023263080000061 від 22 квітня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України; за заявою ОСОБА_1 по факту підроблення заповіту проводиться досудове розслідування.
Крім того, встановлено, що в провадженні ДВС у Чернівецькому районі Чернівецької області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України знаходиться виконавче провадження ВП № 75779524 щодо примусового виконання вищевказаного рішення суду, яке на даний час не закінчено.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.
Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
В рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року в справі № 1-7/2013 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі-рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною першою статті 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Отже, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає виконанню у порядку та у спосіб, передбачений Законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону).
На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України "Про виконавче провадження".
Зупинення виконавчого провадження - це припинення вчинення виконавчих дій, обумовлене обставинами, що перешкоджають у їх вчиненні, передбаченими у нормах Закону України «Про виконавче провадження», які не можуть бути усунуті ані виконавцем, ані учасниками виконавчого провадження, протягом певного проміжку часу.
Отже, законодавством чітко визначені обставини, які можуть бути підставою для зупинення вчинення виконавчих дій та порядок вирішення питання про зупинення вчинення виконавчих дій, а саме, зупинення вчинення виконавчих дій вирішується безпосередньо виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.
Законом України «Про виконавче провадження» прямо віднесено вирішення питання про зупинення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій до компетенції виконавця, а не суду.
Аналогічні висновки висловлені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №752/26606/18 (провадження №61-21640сво19). 
Колегія суддів погоджується з висновкам суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця з тих підстав, що наявність відкритого кримінального провадження, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для зупинення виконання рішення суду. Крім того, зупинення виконавчого провадження згідно зі ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» є виключним повноваженням державного виконавця, за наявності підстав, передбачених законом, та не входить до компетенції суду.
Отже, під час примусового виконання судового рішення державний виконавець діяла у межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», здійснювала всі заходи примусового виконання судового рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».
Відтак, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги з огляду на зміст її вимог є обґрунтованими та відповідають обставинам справи і зазначеній вище правовій позиції Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду, та фактично зводяться до незгоди заявниці з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 377, 381- 384, ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 квітня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 червня 2025 року.

Головуючий                                                        І. М. Литвинюк
Судді:                                                                         І. Н. Лисак
                                                                               І. Б. Перепелюк