ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/853/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" – участі не брали,
від Компанії "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL." – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА"
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.04.2025 про залишення позову без розгляду, прийняту суддею Литвиновою В.В., м. Одеса, 
у справі №916/853/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА"
до відповідача: Компанії "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL."
про стягнення 31 888,59 євро

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" звернулося з позовом до Компанії "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL.", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 31888,59 євро.
Позовна заява обґрунтована неналежним виконаннями відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами контрактом №2 від 10.11.2023 в частині здійснення оплати вартості придбаного товару.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 10.03.2025 відкрито провадження у справі №916/853/25, призначено підготовче засідання на 10.09.2025 та зупинено провадження у справі до 10.09.2025 у зв`язку з необхідністю повідомити відповідача, місцезнаходженням якого є Румунія, в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965. Поряд з цим, у вказаній ухвалі від 10.03.2025 суд першої інстанції зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" надати до суду належним чином (нотаріально) засвідчені переклади на англійську мову копії ухвали Господарського суду Одеської області від 10.03.2025 про відкриття провадження у справі №916/853/25, позовної заяви, митних декларацій від 09.07.2024, 05.07.2024 та 07.09.2024, а також прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів відповідачу в трьох примірниках у строк до 31.03.2025.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.04.2025 у справі №916/853/25 (суддя Литвинова В.В.) вищенаведений позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" залишено без розгляду.
В обґрунтування даної ухвали суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не виконано покладений на нього судом процесуальний обов`язок щодо надання належним чином (нотаріально) засвідчених перекладів на англійську мову документів, перелік яких міститься в ухвалі про відкриття провадження, між тим невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" зазначеного процесуального обов`язку унеможливило забезпечення прав відповідача щодо його належного повідомлення про розгляд цієї справи внаслідок неможливості дотримання процедури вручення судових документів закордоном, що, в свою чергу, є підставою для залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України.
Не погодившись з постановленою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.04.2025 про залишення позову без розгляду у справі №916/853/25 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зокрема, апелянт наголошує на тому, що він направив усі витребувані судом першої інстанції документи через кур`єрську службу доставки до закінчення встановленого строку (до 31.03.2025) і ці документи були зареєстровані місцевим господарським судом 07.04.2025, проте, незважаючи на вказані обставини, Господарський суд Одеської області дійшов помилкового висновку про невиконання вимог ухвали від 10.03.2025, безпідставно ігноруючи при цьому наявність вищенаведеної реєстрації в день ухвалення оскаржуваної ухвали про залишення позову без розгляду. Крім того, за твердженням скаржника, при постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд безпідставно застосував надмірним формалізм.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 02.06.2025 у справі №916/853/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 02.07.2025; вирішено розглянути вищенаведену апеляційну скаргу поза межами строку, встановленого частиною другою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 13.08.2025 о 10:00. Крім того, цієї ухвалою зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" в строк до 12.06.2025 надати до Південно-західного апеляційного господарського суду нотаріально засвідчений переклад на румунську мову копії цієї ухвали.
У судовому засіданні 13.08.2025 представники сторін участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (а.с.174, 175, 182-184).
Компанія "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL." своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалася, відзив на апеляційну скаргу не надала, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Водночас порядок звернення до господарського суду, а також здійснення судового провадження у господарській справі регламентовано відповідними нормами процесуального права – Господарського процесуального кодексу України.
В силу пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Згідно зі статтею 46 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, сторони (позивачі та відповідачі) також мають ще коло прав і обов`язків, передбачених цією статтею.
Надаючи висновок щодо правильного застосування вказаної норми процесуального права, Верховний Суд неодноразово вказував, що залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України можливе за умови, якщо суд позбавлений можливості вирішити спір по суті з вини позивача, який не подав без поважних причин витребувані згідно з ухвалами суду докази, необхідні для вирішення спору, або його представник не з`явився на виклик у засідання господарського суду чи не повідомив про причини неявки і його нез`явлення перешкоджає вирішенню спору.
У цьому випадку йдеться про ігнорування позивачем своїх процесуальних обов`язків і вимог суду, що унеможливлює розгляд господарським судом і вирішення спору по суті заявлених ним позовних вимог (постанови Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/802/20, від 12.09.2019 у справі №910/498/18, від 23.06.2021 у справі №917/531/19).
Наведені вище положення процесуального закону пов`язують можливість залишення судом позову без розгляду навіть не з ухиленням позивача від виконання будь-якої ухвали суду про витребування доказів, а лише з неподанням позивачем витребуваних судом доказів, необхідних для вирішення спору, тобто таких, що мають істотне значення і унеможливлюють розгляд справи за наявними в ній доказами.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" якщо у приватноправових відносинах беруть участь іноземні юридичні особи, то такі відносини є відносинами з іноземним елементом.
Згідно зі статтею 80 цього Закону у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.
Зі змісту статті 25 Закону України "Про міжнародне приватне право" випливає, що іноземною юридичною особою є особа, яка має місцезнаходження в іншій державі. Для цілей цього Закону місцезнаходженням юридичної особи є держава, у якій юридична особа зареєстрована або іншим чином створена згідно з правом цієї держави. За відсутності таких умов або якщо їх неможливо встановити, застосовується право держави, у якій знаходиться виконавчий орган управління юридичної особи.
Колегія суддів вбачає, що у даній справі відповідач – Компанія "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL." є юридичною особою, місцезнаходженням якої є Румунія, а відтак остання у розумінні Закону України "Про міжнародне приватне право" та Господарського процесуального кодексу України є іноземною юридичною особою.
Порядок вручення викликів, повідомлень та судових рішень іноземним юридичним особам регулюється Господарським процесуальним кодексом України, двосторонніми та багатосторонніми міжнародними договорами, ратифікованими Україною.
Відповідно до частини другої статті 367 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
За умовами статті 19 Закону України "Про міжнародні договори" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як зазначалося вище, з метою належного повідомлення відповідача – Компанії "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL." про розгляд даної справи місцевий господарський суд ухвалою від 10.03.2025 зобов`язав позивача до 31.03.2025 надати до суду належним чином (нотаріально) засвідчені переклади на англійську мову копії ухвали Господарського суду Одеської області від 10.03.2025 про відкриття провадження у справі №916/853/25, позовної заяви, митних декларацій від 09.07.2024, 05.07.2024 та 07.09.2024, а також прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів відповідачу в трьох примірниках.
Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном та повідомлення у належній формі іноземних учасників судового процесу про час і місце розгляду справи регулюється Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 (далі – Конвенція).
Україна та Румунія приєднались до зазначеної Конвенції.
Крім того, щодо вручення документів в Румунії також діє двосторонній договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних справах, підписаний між Україною і Румунією (ратифікований Законом України №2822-IV від 07.09.2005).
У разі якщо у відносинах України з іноземною державою діють одночасно і двосторонній, і багатосторонній міжнародні договори (один чи декілька) і в жодному з них не встановлено пріоритету застосування одного з них щодо одних і тих самих питань, під час вручення документів суд може керуватися процедурою вручення, передбаченою у будь-якому з цих договорів.
Договір між Україною та Румунією не виключає застосування Конвенції.
Вирішуючи питання про вручення відповідачу судових документів, суд першої інстанції застосував Конвенцію.
Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном (стаття 1 Конвенції).
Поряд з цим, Конвенція не визначає, які саме документи підлягають врученню. Питання про те, чи повинен певний документ підлягати врученню вирішується законодавством тієї країни, в якій розглядається справа. Конвенція не застосовується, якщо закон передбачає відправлення повідомлення, але не вимагає його вручення (пункт 47 Практичного керівництва із застосування Конвенції, яке розміщене на сайті Гаазької конференції; далі – Практичне керівництво).
Відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України всі судові рішення (ухвали, постанови суду) підлягають врученню учасникам процесу.
Згідно з частинами другою-четвертою статті 120 Господарського процесуального кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
В силу частин десятої, одинадцятої статті 242 Господарського процесуального кодексу України судові рішення вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
За умовами статті 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Зазначене стосується також і права іноземного суб`єкта господарської діяльності (іноземної юридичної особи) бути повідомленим про судовий розгляд.
У Практичному керівництві зазначається, що суд кожної країни відповідно до національного законодавства визначає, чи підлягає документ відправленню за кордон. Звертається увага на те, що національна належність, місцезнаходження юридичної особи – нерезидента не є вирішальним для застосування Конвенції.
Тобто національне законодавство та судова практика можуть передбачати випадки, коли суд не направляє відповідачам-нерезидентам судові документи за кордон.
В Україні існує усталена судова практика (постанова Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №910/5257/21 та ін.), відповідно до якої судові документи можуть не відправлятися за кордон для вручення у разі, якщо іноземна юридична особа: має представника на території України, призначеного відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України, має офіційне представництво на території України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що інформація щодо наявності у відповідача на території України повноважних представників чи зареєстрованих представництв у матеріалах справи відсутня, що свідчить про необхідність відправлення йому судових документів за кордон.
Відповідно до частини другої статті 176 Господарського процесуального кодексу України про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, дата, час і місце підготовчого засідання, строк для подання відповідачем відзиву на позов.
Згідно з частиною п`ятою цієї статті ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Отже, ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження відповідно до вищевказаних вимог Господарського процесуального кодексу України підлягала врученню відповідачеві-нерезиденту, який має право бути ознайомленим зі змістом ухвали для того, щоб бути обізнаними про наявність позову до нього, рух справи, право подати відзив на позов, заяви чи клопотання.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вручення ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, якою суд призначив підготовче засідання та встановив відповідачу строк для подання, зокрема, відзиву на позов, мало відбуватися відповідно до вимог Конвенції.
Конвенція передбачає можливість використання судом різних каналів вручення документів за кордоном:
1) основний (статті 5, 6, 7) - через Центральний орган держави, що запитується;
2) альтернативні: прямі консульські канали без застосування заходів примусу (частина перша статті 8); непрямі консульські канали (частина перша статті 9); непрямі дипломатичні канали у виключних обставинах (частина друга статті 9); поштові канали (стаття 10(а)); прямі зв`язки між судовими та іншими посадовими особами, чи іншими компетентними особами (стаття 10(б)); прямі зв`язки між особою, що бере участь у судовому процесі та судовими посадовими особами чи іншими компетентними особами (стаття 10(с));
3) інші канали, які не регулюються Конвенцією: відповідно інших міжнародних угод (статті 11, 24, 25); національного законодавства держави яка вручає документи (стаття 19).
У Практичному керівництві роз`яснюється, що поштові канали зв`язку – це відправка листів у вигляді звичайного поштового відправлення, рекомендованого листа та з повідомленням про вручення. Поштові канали також можуть охоплювати відправку електронною поштою та іншими сучасними засобами електронної комунікації, якщо це передбачено національним законодавством.
Пунктом "а" статті 10 Конвенції передбачено, якщо запитувана держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном.
Заяви і застереження, висловлені державами до міжнародного договору, є його невід`ємною частиною. При застосуванні багатостороннього міжнародного договору його положення діють з урахуванням заяв і застережень України, висловлених у законі під час ратифікації чи приєднання, та відповідної іноземної держави.
Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (www.hcch.net) Республіка Румунія заявила, що вона не заперечує проти способів передачі документів, передбачених статтями 10 Конвенції. Дана інформація також відображена в Огляді судової практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо вручення за кордоном документів у господарських справах (https://supreme.court.gov.ua/userfiles/media/new_folder_for_uploads/supreme/ogliady/Oglyad__KGS_2023.pdf).
Суд має право обрати канал вручення документів з урахуванням вимог Конвенції. Основний та альтернативні канали є рівнозначними, тому суд з урахуванням принципу пропорційності (конкретних обставин справи) має обирати відповідний канал вручення документів.
Відповідно до статті 2 Конвенції кожна договірна держава призначає центральний орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших договірних держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей   3-6. Кожна держава організовує центральний орган згідно зі своїм правом.
За змістом статті 3 Конвенції орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої держави, направляють центральному органу запитуваної держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей. До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.
Згідно з пунктом "а" частини першої статті 5 Конвенції центральний орган запитуваної держави власноручно вручає документ або забезпечує його вручення відповідним органом у спосіб, визначений його внутрішнім правом для вручення документів, складених в цій державі, особам, що перебувають на її території.
Центральними органами визначено: зі сторони України – Міністерство юстиції та Генеральну Прокуратуру, а зі сторони Румунії – Ministry of Justice Department of International Law and Treaties Unit of judicial co-operation in civil and commercial matters (Strada Apollodor 17 Sector 5 BUCURESTI Cod 050741 Romania).
Відтак належне повідомлення відповідача про наявність та розгляд цієї справи потребувало звернення до компетентного органу Румунії з проханням про вручення Компанії "MODERN BUILDING TECHNOLOGIES MBT SRL." судових документів, у зв`язку з цим суд першої інстанції і зобов`язував позивача здійснити переклад необхідних документів.
Стосовно переліку документів, які суд першої інстанції ухвалив направити відповідачеві, колегія суддів зауважує, що перелік документів, вручення яких здійснює суд, визначається національним законодавством.
У Практичному керівництві вказується, що формуляр, оформлення якого передбачене статтею 5 Конвенції, був розроблений відповідно до основного каналу передачі (тобто коли документи направляються нерезиденту через центральний орган). Вимоги щодо обов`язкового використання такого формуляру при направленні документів поштовими каналами немає.
14 сесія Гаазької конференції рекомендувала, що та частина бланка, яка містить "Основний зміст документа, що підлягає врученню", і яка супроводжується попередженням, має використовуватися у всіх випадках, коли судовий чи позасудовий документ підлягає врученню за кордоном. Суд у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи ухвалює рішення щодо доцільності дотримання цієї рекомендації.
З огляду на викладене, у даній справі згідно з положеннями Господарського процесуального кодексу України відповідачу в порядку, передбаченому Конвенцією, мала бути відправлена ухвала суду про відкриття провадження у справі. Процесуальний закон не передбачає обов`язок суду направляти відповідачу також позовну заяву, прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів; підтвердження про вручення судових документів; короткий виклад документа, що підлягає врученню, тощо.
Однак, зобов`язання судом першої інстанції позивача надати нотаріально засвідчений переклад позовної заяви з додатками та прохання про вручення за кордоном судових та позасудових документів не може бути підставою для невиконання позивачем законної вимоги суду щодо перекладу, зокрема, ухвали про відкриття провадження у справі, що в свою чергу дозволило б суду виконати свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд цієї справи у визначеному законом порядку.
При цьому, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що відсутність формального повідомлення відповідача-нерезидента створює ризики подальшого скасування рішення або може стати підставою для відмови у визнанні та примусовому виконанні такого рішення за кордоном.
У Практичному керівництві зазначено, що принцип, згідно з яким суд вирішує питання, чи мають направлятися документи для вручення за кордоном відповідно до свого власного законодавства, був широко сприйнятий, незважаючи на розуміння небезпеки, пов`язаної з дозволом вручати всередині країни документів особі, яка не була в явній формі призначена агентом для отримання судових документів.
Водночас в Практичному керівництві зроблено застереження, що таке вручення може не відповідати цілям Конвенції, які полягають в тому, щоб забезпечити своєчасне повідомлення про судовий розгляд ту особу, якій мають бути вручені відповідні документи (пункт 32).
Кожен суд може здійснювати процесуальні дії виключно на території своєї держави, що випливає із принципу державного суверенітету. Повноваження суду не поширюються на територію іноземної держави. Відтак, якщо суд направляє судові документи без дотримання спеціального порядку вручення документів, передбаченого міжнародним договором, такі документи не розглядаються як судове повідомлення, повістка, рішення тощо, а мають статус звичайної кореспонденції приватної особи. Шляхом підписання міжнародного договору держава надає дозвіл іноземним судам офіційно вручати судові документи на своїй території. Якщо документ вручений не у порядку, визначеному міжнародним договором, то сторона, яка отримала такий документ, завжди може стверджувати, що вона не була повідомлена належним чином про судовий розгляд, не отримала ухвалу чи рішення суду. Вручення судового документу іноземній фізичній чи юридичній особі поза спеціальним порядком, встановленим міжнародним договором, може розглядатися як неповага суду до суверенітету іноземної держави.
Таким чином, якщо суд, керуючись національним законодавством, певними міркуваннями та доводами, не дотримається встановленого Конвенцією формального порядку повідомлення відповідача, це може призвести до неможливості визнання та примусового виконання рішення суду за кордоном (у країні місцезнаходження відповідача чи його майна).
За таких обставин, беручи до уваги те, що невиконання позивачем вимог ухвали суду щодо перекладу документів унеможливило дотримання судом процедури вручення судових документів у визначені законодавством строки, Господарський суд Одеської області дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду про те, що невиконання позивачем вимог ухвали суду щодо перекладу документів унеможливлює дотримання судом процедури вручення судових документів у визначені законодавством строки та є підставою для залишення позову без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України, повністю узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 15.05.2023 у справі №914/86/22.
Доводи апелянта про те, що усі витребувані судом першої інстанції документи були отримані судом 07.04.2025, проте, незважаючи на вказані обставини, місцевий господарський суд дійшов висновку про невиконання вимог ухвали від 10.03.2025, безпідставно ігноруючи при цьому наявність вищенаведеної реєстрації в день ухвалення оскаржуваної ухвали про залишення позову без розгляду, колегією суддів оцінюються критично, оскільки з Комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" вбачається, що оскаржувана ухвала була постановлена Господарським судом Одеської області 07.04.2025 о 14:19, у той час як відповідні документи надійшли до суду 07.04.2025 о 16:00, тобто вже після постановлення оскаржуваної ухвали. 
Твердження скаржника на те, що він направив усі витребувані судом першої інстанції документи через кур`єрську службу доставки 31.03.2025, тобто до закінчення встановленого строку, на підтвердження чого позивачем надано копію накладної кур`єрської служби доставки Товариства з обмеженою відповідальністю "Двадцять п`ять годин" №2669, відхиляються судом апеляційної інстанції, з огляду на наступне.
Діяльність кур`єрських служб з надання послуг доставки поштових відправлень регулюється Законом України "Про поштовий зв`язок" та здійснюється у відповідності з положеннями Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №270 від 05.03.2009 (далі – Правила надання послуг поштового зв`язку).
Статтею 1 Закону України "Про поштовий зв`язок" визначено, що послуги поштового зв`язку – це діяльність оператора поштового зв`язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, у тому числі шляхом надання кур`єрських послуг, визначених цим Законом, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, спрямована на задоволення потреб користувачів.
Відповідно до статті 15 Закону України "Про поштовий зв`язок" оператори поштового зв`язку надають користувачам послуги поштового зв`язку відповідно до законодавства та можуть провадити іншу господарську діяльність у встановленому законом порядку. Послуги поштового зв`язку надаються на договірній основі згідно з правилами надання послуг поштового зв`язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
За умовами пункту 59 Правил надання послуг поштового зв`язку послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення відправником або під час вручення адресатом (одержувачем), якщо інше не передбачено відповідним договором про надання послуг поштового зв`язку у національній валюті за діючими тарифами.
Отже, Правилами надання послуг поштового зв`язку передбачено, що надання послуг поштового зв`язку (кур`єрська доставка поштових відправлень), окрім іншого, повинно підтверджуватись розрахунковим документом (касовий чек, розрахункова квитанція тощо) встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту.
Саме така правова позиція Верховного Суду відображена в постанові від 04.05.2022 у справі №916/3423/19
Суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянтом до апеляційної скарги не додано жодного розрахункового документа (зокрема, касового чеку, розрахункової квитанції тощо) до накладної кур`єрської служби доставки Товариства з обмеженою відповідальністю "Двадцять п`ять годин" №2669, а тому вказана кур`єрська накладна не є належним у розумінні процесуального закону доказом на підтвердження надання саме 31.03.2025 (тобто у день, зазначений у відповідній накладній) послуг поштового зв`язку із пересилання до Господарського суду Одеської області поштового відправлення, в якому знаходились витребувані судом документи.
Крім того, у спеціальній графі "Оплата послуг" вищенаведеної накладної кур`єрської служби доставки проставлена відмітка про проведення відправником оплати вартості кур`єрських послуг з доставки даного поштового відправлення, проте графа "Вид оплати", яка є невід`ємною складовою бланку цієї кур`єрської накладної, взагалі не заповнена.
Не містить вищенаведене накладна також і відмітки отримувача про одержання відповідного поштового відправлення (зокрема, ПІБ, підпису, дати).
З огляду на викладене, сама по собі накладна кур`єрської служби доставки Товариства з обмеженою відповідальністю "Двадцять п`ять годин" №2669 з істотними недоліками її оформлення та без розрахункового документа жодним чином не підтверджує доводи апелянта про своєчасність виконання ним вимог ухвали щодо витребування у нього документів.
Колегія суддів також зауважує на тому, що відповідно до строків, встановлених Нормативами і нормативними строками пересилання поштових відправлень, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України №173/24950 від 28.01.2014 (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства інфраструктури України №449 від 19.09.2014), нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку) у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2;, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.
Згідно з наданою скаржником накладною кур`єрської служби доставки Товариства з обмеженою відповідальністю "Двадцять п`ять годин" №2669 відправлення було передано для надсилання 31.03.2025 у м. Біляївка (адреса відправника – Одеська обл., м. Біляївка, вул. Заводська, 26; адреса кур`єрської служби не зазначена, між тим на проставленому відбитку печатки вказаної служби вказано м. Миколаїв) та було направлено на адресу Господарського суду Одеської області (Одеська обл., м. Одеса, пр-кт Шевченка, 29).
Отже, при постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд врахував встановлені нормативні строки пересилання поштових відправлень у межах області та між обласними центрами України і, як наслідок, не допустив передчасного вирішення питання щодо можливості залишення позову без розгляду.
Посилання апелянта на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції безпідставно застосував надмірним формалізм, апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки конструкція правових норм процесуального закону, якими регламентовано питання залишення позову без розгляду, не передбачає подвійного тлумачення, їх правильне застосування Господарським судом Одеської області під час прийняття ухвали від 07.04.2025 є очевидним і не викликає у Південно-західного апеляційного господарського суду будь-яких сумнівів.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, з огляду на те, що твердження апелянта щодо порушення Господарським судом Одеської області норм права при постановленні оскаржуваної ухвали від 07.04.2025 про залишення позову без розгляду у справі №916/853/25 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА" залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.04.2025 про залишення позову без розгляду у справі №916/853/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "СТРОЙСПЕЦТЕХНИКА".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 14.08.2025.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           К.В. Богатир

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук