ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/2220/25	

 Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
 суддів:  Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року (суддя Кисіль РВ.) у справі №280/2220/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                      в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати з 01.03.2023 року позивачці грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України №884 від 30.11.2016;
зобов`язати відповідача поновити з 01.03.2023 року позивачці виплату грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передбаченого постановою КМУ "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" від 30 листопада 2016 року №884 та виплачувати до повного з`ясування обставин захоплення у полон або заручником, його інтернування або звільнення, або визнання його в установленому законом порядку безвісно відсутнім чи померлим, але не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2025 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог за період з 01.03.2023 по 24.09.2024.
Ухвала суду мотивована тим, що позивачкою пропущено шестимісячний строк звернення до суду з позовом, в частині заявлених вимог з 01.03.2023 по 24.09.2024, але заяви про поновлення строку, з наведенням поважних причин для цього, суду надано не було.
На виконання ухвали суду позивачкою подано заяву про поновлення строку звернення з позовом до суду, в якій остання зазначала про необізнаність позивачки з інформацією про наявність у неї права отримання грошового забезпечення зниклого безвісно сина. Після отримання відомостей про зникнення сина тривалий час перебувала в стресі, самостійно виховує іншого сина – дитину з інвалідністю. Наведені причини вважала поважними та просила поновити строк звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 
року позовну заяву, в частині заявлених вимог з 01.03.2023 по 24.09.2024, повернуто позивачу з підстав, передбачених ч.1. 2 ст.123 КАС України.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем причини пропущення строку на звернення до суду не дають підстав для визнання їх поважними та поновлення строку звернення до суду. З цього приводу суд, зокрема, зазначив, що позивачка ще в березні 2023 року була обізнана про те, які суми грошового забезпечення її сина надходять на її банківський рахунок та у разі незгоди з розміром грошового забезпечення не була позбавлена можливості звернутися за захистом свого права.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які підтверджували поважність причин пропуску звернення з позовом до суду та які свідчили про те, що позивачка вживала заходів щодо з`ясування обставин виплати грошового забезпечення, але до теперішнього часу відповідач так і не повідомив чому, після безвісті зникнення її сина, було припинено виплату грошового забезпечення у повному обсязі. Позивачка зазначає, що після отримання повідомлення відповідача про те, що її син безвісті зник, тривалий час перебувала у стресовому стані та не могла вчиняти дій з метою з`ясування правильності нарахування та виплати грошового забезпечення. На вказані обставини, як зазначає позивачка, також вплинуло і те, що вона одна виховує іншого сина, який є інвалідом та потребує постійного догляду.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. 
Отже, встановлений ч.2 ст.122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду починає перебіг з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
Отже, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Європейський суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (справа «Мельник проти України» рішення від 28.03.2006 року).
Таким чином, враховуючи наведені позиції Європейського Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у кожному конкретному випадку питання щодо дотримання строків звернення до суду, повинно оцінюватися судом враховуючи усі обставини, що призвели до звернення особи із позовом до суду, зокрема, значимості цієї справи для особи, можливості звернення до суду за захистом права у строки, встановлені законом.
У спірному випадку позивачка оскаржує дій військової частини щодо не виплати їй грошового забезпечення за безвісно зниклого військовослужбовця – її сина.
Тобто, вказана справа безумовно є значимою для позивачки, оскільки стосується її матеріальної підтримки з боку Держави як матері безвісно зниклого військовослужбовця. При цьому, враховуючи і те, що позивачка одна, після смерті свого чоловіка, виховує іншого сина, який є інвалідом.
Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує і те, що позивачка, через свого представника, у 2023 році та у 2024 році зверталася до відповідача з метою з`ясування обставин припинення виплати їй грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця, але до теперішнього часу, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем так і не повідомлено про причини припинення таких виплат.
Також суд враховує, що позивачка не є особою, обізнаною в галузі права, та не обов`язково повинна була знати про те, що Держава гарантує виплату грошового забезпечення у випадку безвісті зникнення військовослужбовця.
Приймає суд апеляційної інстанції до уваги і те, що у будь-якої адекватної людини, а більш того у матері, повідомлення про безвісне зникнення викликає стан стресу, при якому важливим є не питання отримання грошового забезпечення, а доля дитини. Тому перебування у такому стані безумовно впливає на строки прийняття особою рішень щодо захисту порушеного права, зокрема, і шляхом звернення з позовом до суду.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не встановлення у цій справі обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення з позовом до суду.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у справі №280/2220/25 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

           Повне судове рішення складено 17.06.2025
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров