КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
19 червня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/7648/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Саліхова В. В., Левенця Б. Б.,
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі адвоката Абібулаєвої Т. Г., в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Головко Ю. Г.
від 06 листопада 2024 року
у цивільній справі № 757/58274/23-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
про визнання кредитного договору недійсним,
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 14.08.2008 №MKА0GL0000000002, укладеного між позивачкою і Банком, недійсним.
В обґрунтування позову вказувала, що 14.08.2008 між позивачкою і відповідачем укладено кредитний договір № MKА0GL0000000002, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 33 509,04 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 травня 2017 року.
Позивачка зазначала, що до підписання кредитного договору ОСОБА_1 не отримала від Банку жодного письмового повідомлення про сукупну вартість кредиту. Кредитний договір містить інші несправедливі умови, зокрема, щодо сплати у збільшеному розмірі відсотків у випадку порушення зобов`язань. ОСОБА_1 вважала, що відсутність інформації про сукупну вартість кредиту, яка повинна надаватися перед укладенням кредитного договору є обманом клієнтів, внаслідок чого на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України кредитний договір може бути визнаний недійсним. Крім того, кредитний договір містить несправедливі умови для позичальника.
Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Зазначає, що на момент укладення договору банк не надав позичальнику інформацію про сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку, чим ввів в оману та застосував нечесну підприємницьку практику. Договір містить несправедливі умови, зокрема, щодо сплати відсотків та додаткової винагороди банку, відшкодування витрат/збитків банку, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку, зміни істотних умов договору на власний розсуд банку, а також списання коштів з поточних рахунків позичальника. Порядок направлення коштів позичальника спершу на відшкодування збитків банку, потім на пеню, комісії, прострочену винагороду, відсотки, і лише потім на погашення заборгованості за кредитом, також є несправедливим. Договором передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за резервування ресурсів, що є несправедливим, оскільки ці дії банк здійснює на власну користь і вони не є послугою банку. Позивач посилається на постанову Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 343/557/15-ц, яка підтверджує, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Також зазначається, що згідно з Правилами № 168, затвердженими Правлінням НБУ 10 травня 2007 року, банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь.
Також апелянт вказує, що пункти 5.1. та 5.3. договору передбачають стягнення пені та штрафу за одне і те ж порушення, що суперечить статті 61 Конституції України, яка забороняє подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Наполягає на тому, що банк не провів переддоговірну роботу, запропонував ануїтетну схему, яка є найбільш невигідною для позичальника, скористався необізнаністю позичальника, діяв з порушенням звичаїв ділового обороту та норм законодавства, що призвело до укладення кредитного договору на вкрай невигідних умовах. Стверджує, що участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору. Пересічний споживач фінансових послуг не може ефективно здійснити своє право бути проінформованим про умови кредитування, оскільки документи є значними за обсягом і потребують фахової підготовки для розуміння. Це не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Абібулаєва Т. Г., в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», просила залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність доводів, викладених в ній, рішення суду просила залишити без змін, вважаючи його законним. Банк стверджує, що спір між сторонами був вирішений ще у 2013 році. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2013 року у справі № 711/7961/2012 було встановлено наявність заборгованості за кредитним договором № МКА0GL0000000002 від 14 серпня 2008 року та звернено стягнення на предмет іпотеки. Заборгованість тоді становила 50 370,68 доларів США, що еквівалентно 402 345 грy 88 коп., і включала заборгованість за кредитом, відсотки, пеню та штрафи. Банк зазначає, що звернення до суду з вимогою про визнання зобов`язання недійсним можливе лише за наявності правової невизначеності, якої в даному випадку немає, оскільки спір вже був вирішений раніше. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним.
Банк вважає, що визнання зобов`язань позивача перед банком недійсними є безпідставним, оскільки ці обставини вже були предметом судового дослідження, а згідно зі статтею 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться при розгляді іншої справи за участі тих самих осіб. Окрім іншого, банк заявляє про застосування позовної давності. Стверджує, що оскільки спір був вирішений у 2013 році, позивач мала можливість дізнатися про порушення своїх прав значно раніше. Заява про застосування позовної давності зроблена як застережний захід, оскільки Банк вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в цілому
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Абібулаєва Т. Г., в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.
Позивач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача - адвоката Абібулаєвої Т. Г., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що 14 серпня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № МКА0GL0000000002 на суму 33 509,04 доларів США під 11,04 % річних, з кінцевим терміном повернення 30 травня 2017 року. Зобов`язання за цим договором були забезпечені іпотекою житлового будинку та земельної ділянки, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Встановивши, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2013 року у справі № 711/7961/2012 було звернено стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за цим кредитним договором у розмірі 50 370,68 доларів США (еквівалент 402 345,88 грн), суд дійшов висновку, що обставини укладання кредитного договору та невиконання позивачкою його умов вже були встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, і тому не підлягають повторному доказуванню згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України. 
Суд відхилив доводи позивачки щодо ненадання інформації про сукупну вартість кредиту та наявності несправедливих умов договору, оскільки матеріали справи, включаючи підписаний позивачкою договір та Графік погашення, свідчать про ознайомлення та згоду ОСОБА_1 з усіма умовами кредитування. Також суд зазначив, що українське законодавство не забороняє укладання таких кредитних договорів, а відповідальність за валютні ризики лежить на позичальниці. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а право позивачки не порушене, тому відмовив у їх задоволенні, не розглядаючи питання пропуску строку позовної давності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 14.08.2008 між позивачкою і відповідачем укладено кредитний договір № MKА0GL0000000002, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 33 509,04 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 травня 2017 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 14 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 88,70 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Майно, а саме, житловий будинок з надвірними спорудами належить відповідачам на підставі рішення Тячівського районного суду від 24 березня 2008 року, справа № 2-785/08.
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10.01.2013 у справі № 711/7961/2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 14 серпня 2008 року, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» - житловий будинок, загальною площею 88,70 кв.м, з надвірними спорудами та земельну ділянку на якій він розташований, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 березня 2008 року, справа № 2-785/08, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKА0GL0000000002 від 14 серпня 2008 року в розмірі 50 370,68 доларів США, що еквівалентно 402 345 (чотириста дві тисячі триста сорок п`ять) гривень 88 копійок (що складається з: заборгованість за кредитом - 30 208,55 доларів США; заборгованість по процентах за користування кредитом - 10 944,53 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором а також штрафи відповідно до договору 6 789,19 доларів США; штраф (фіксована частина) - 31,30 доларів США; штраф (процентна складова) - 2 397,11 доларів США).
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 визначив, що суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Поряд з цим, стала практика Верховного Суду виходить з того, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №910/2164/18, від 08 липня 2019 року по справі №908/156/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 806/3572/17).
У даному випадку, ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» були сторонами як у справі, що розглядалася Тячівського районного суду Закарпатської області, так і є сторонами у поточному спорі. У рішенні Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2013 року у справі № 711/7961/2012 встановлено факт існування (укладання) кредитного договору № MKА0GL0000000002 від 14 серпня 2008 року, наявність заборгованості за ним та необхідність її стягнення шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином, обставини щодо укладання кредитного договору № МКА0GL0000000002 від 14 серпня 2008 року та наявність заборгованості внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору є преюдиційно встановленими і не підлягають доказуванню у даній справі, яка стосується визнання цього ж договору недійсним.
Факт стягнення заборгованості (звернення стягнення на предмет іпотеки) рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2013 року у справі № 711/7961/2012 означає, що суд у такій справі вже надав оцінку цьому договору як дійсній підставі для виникнення відповідних зобов`язань та правомірності їх стягнення.
Наведена позиція суду першої інстанції також відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Відповідно до змісту цієї Постанови, ефективний захист прав можливий за умови, що такі права справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення юридичної невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише тоді, якщо ця невизначеність триває, і суд не розглядає або не вирішив раніше ініційований кредитором спір.
Якщо судовим рішенням вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором, це свідчить про те, що судом була надана оцінка договору як підставі виникнення та стягнення заборгованості. У такому випадку правова невизначеність щодо дійсності договору вже була усунута попереднім судовим рішенням.
Тому, як зазначає Велика Палата Верховного Суду, звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Це підкреслює принцип процесуальної економії та неприпустимість штучного подвоєння судового процесу, оскільки вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні.
Колегія суддів наголошує, що визнання кредитного договору недійсним у даній справі не призведе до жодних позитивних наслідків для позивачки, оскільки основна мета судового захисту - усунення правової невизначеності - вже досягнута рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2013 року у справі № 711/7961/2012. 
Таким чином, оскільки заборгованість вже була стягнута шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, визнання договору недійсним не призведе до відновлення порушених прав позивачки, оскільки не має реальної, відчутної та правової мети. Такий позов не відповідає завданню цивільного судочинства щодо ефективного та дієвого відновлення прав, а є по суті спробою переглянути вже вирішені правовідносини, що не передбачено законом у такій формі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, зводяться до переоцінки доказів та обставин, які суд першої інстанції належним чином дослідив, і фактично повторюють доводи позовної заяви. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування  судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складений 04 липня 2025 року. 
 
Судді                                                                                                                     Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Б. Б. Левенець
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов