ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2025 року
м. Київ
справа № 317/1042/17
провадження № 51-1363 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання           ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
засудженого                                            ОСОБА_6 ,
захисника                                         ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12016080230002247, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця                                                            с. Драбівці Золотоніського району Черкаської області, в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 06 лютого                   2023 року ОСОБА_6 засуджено до покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 3 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді  позбавлення волі на строк 4 роки 10 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6  остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6  від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання, які стосуються: цивільного позову, арешту майна, відшкодування процесуальних витрат, зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, а також речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року вирок суду першої інстанції щодо  ОСОБА_6 залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 червня 2024 року ухвалу Запорізького апеляційного судувід 07 лютого2024року за касаційною скаргою прокурора скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В мотивувальній частині зазначеної постанови Суд, крім іншого, вказав, що за тих самих установлених судами попередніх інстанційобставин, призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 цього Кодексу є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня2024 року вирок місцевого суду в  частині призначеного покарання скасовано, ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6  покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 3 ст. 289 КК України (у редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) у виді  позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено   ОСОБА_6  остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
Вирішено питання, які стосуються початку строку відбування покарання, а також зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
У іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 17 грудня 2016 року, приблизно о 12 год, реалізуючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за попередньою змовою з невстановленою групою осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, використовуючи підроблений паспорт, серія НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 , і підроблене посвідчення водія, серія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 , шляхом обману, під приводом працевлаштування на роботу водієм у ПП «Інтегра», перебуваючи на території складських приміщень цього підприємства, розташованій на вул. Шляхова, 3-Б у с. Лукашево Запорізького району Запорізької області, та маючи при собі документи на керування вантажним автомобілем «МАЗ 533605», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та причепом 
«МАЗ 8378», реєстраційний номер НОМЕР_4 , будучи впевненим у тому, що його ніхто не бачить, виїхав із зазначеної території у сторону Дніпропетровської області, незаконно заволодівши транспортними засобами, а саме вказаними автомобілем та причепом, чим заподіяв ПП «Інтегра» матеріальну шкоду у великому розмірі на загальну суму 442 612,78 грн, що у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Крім того, 17 грудня 2016 року, приблизно о 12 год, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна у великих розмірах, діючи за попередньою змовою з невстановленою групою осіб, матеріали щодо яких виділено в окреме кримінальне провадження, перебуваючи на території складських приміщень 
ПП «Інтегра», що розташовані за адресою: вул. Шляхова, 3-Б, с. Лукашево, Запорізький район, Запорізька область, за допомогою вантажного автомобіля «МАЗ 533605», реєстраційний номер НОМЕР_5 , та причепа «МАЗ 8378», реєстраційний номер НОМЕР_4 , таємно викрав насіння соняшника, належне 
ПП «Інтегра», у кількості 20 т 380 кг вартістю 10 000 грн за 1 т на суму 203 800 грн, що у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, завдавши майнової шкоди ПП «Інтегра» на вказану суму, що є великим розміром.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України, ставить питання про скасування вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання через суворість.
Стверджує, що апеляційний суд безпідставно не застосував ст. 69 КК України та призначив йому покарання, яке є явно несправедливим через суворість, оскільки в повній мірі не врахував його особу, відношення до вчинених кримінальних правопорушень, фактичні обставини, які спонукали його до їх вчинення, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочинів, часткове відшкодування завданої шкоди, позитивні зміни у його поведінці, те що пройшло понад вісім років з моменту вчинення кримінальних правопорушень, що свідчить про фактичне досягнення мети покарання та відсутність будь-якого сенсу у його подальшому посиленні, внаслідок чого вирок суду апеляційної інстанції є необґрунтованим та незаконним.
Від прокурора на касаційну скаргу засудженого надійшло заперечення, у якому, наводячи відповідні аргументи, прокурор стверджує про безпідставність заявлених вимог і просить залишити її без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7   касаційну скаргу підтримали.  
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги засудженого вбачається, що він порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Статтями 50і 65 ККУкраїни передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.  
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.
Так, у своїй апеляційній скарзі прокурор стверджував, що призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України та подальше звільнення від його відбування з випробуванням не можна вважати справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , навіть за наявності позитивних даних про його особу, тому вважав, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі без застосування положень статей 69, 75 КК України. 
Апеляційний суд погодився із зазначеними доводами, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного  ОСОБА_6 покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням.При цьому, ухвалюючи в цій частині новий вирок та призначаючи останньому покарання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що суд першої інстанції визнавши обставинами, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння у розкритті злочинів, часткове відшкодування шкоди, наявність на утриманні осіб, які потребують стороннього догляду, а також визнання ним вини і цивільного позову та намір в майбутньому відшкодувати шкоду, думку представників потерпілого, які просили не призначати покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі, не обґрунтував того, як ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого діяння та безпідставно застосував приписи ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 289 КК України.
Крім того, слушним є твердження апеляційного суду про те, що місцевий суд у своєму рішенні не надав оцінки тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких за ч. 4 ст. 185 КК України згідно зі ст. 12 цього Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів, а інше за ч. 3 ст. 289 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна або без такої (у редакції чинній на момент вчинення кримінального правопорушення), а також обставинам вчинення злочинів, зокрема, що ОСОБА_6  за попередньою змовою групою осіб вчинив кримінальні правопорушення із заздалегідь обдуманим умислом, використовуючи підроблені паспорт і посвідчення водія та під приводом влаштування на роботу водієм заволодів автомобілем та причепом і викрав чуже майно, чим спричинив потерпілому майнову шкоду у великому розмірі, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого.
До того ж суд касаційної інстанції погоджується з позицією суду апеляційної інстанції про те, що при призначенні покарання думка потерпілого не є вирішальною, а той факт, що засуджений раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має на утриманні осіб, які потребують стороннього догляду, за місцем проживання характеризується позитивно не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість застосування до ОСОБА_6 положень 
ст. 69 КК України.
На переконання Суду, в оскаржуваному вироку правильно зазначено, що у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Разом з цим, колегія суддів погоджується із твердженням апеляційного суду, що суд не мотивував у вироку, яким чином звільнення від відбування покарання з випробуванням забезпечить досягнення мети покарання, виправлення засудженого з урахуванням обставин, встановлених судом, та відомостей про його особу, тобто формально послався на низку обставин та не навів переконливого обґрунтування щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України.
Повною мірою врахувавши дані обставини, суд апеляційної інстанції, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 та 3 ст. 289 КК України в мінімальних межах визначених санкціями цих статей та остаточне покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді  позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
У контексті наведеного, колегії суддів вважає, що призначене апеляційним судом 
 ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Отже, касаційним судом не встановлено підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.
Вирок суду апеляційної інстанції достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Оскільки призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, тому вирок апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційну скаргузасудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - беззадоволення.   
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3