ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5750/25 Справа № 191/2545/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Прижигалінська Т. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року                                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №191/2545/24 за позовом ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Управління – служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Прижигалінської Т.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 08 квітня 1995 року її батьки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали шлюб. Від шлюбу народилася донька – позивач по справі ОСОБА_1 .
Вказує, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2016 року шлюб між її батьками був розірваний. З моменту розірвання шлюбу позивач проживає разом з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що вона зареєстрована за вищевказаною адресою з 20 лютого 2009 року.
На початку 2024 року між батьками виник спір щодо визначення її подальшого місця проживання. Батько бажає, щоб вона проживала разом з ним, а її мати ОСОБА_3 бажає, щоб з нею.
Вона (позивач) бажає проживати разом з батьком. При зверненні за захистом до Управління – служби у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради було рекомендовано звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, у зв`язку з чим просить суд визначити її місце проживання разом з батьком ОСОБА_4 .

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду  ОСОБА_1  через свого представника - адвоката  Рябчука С.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Вважає, що судом не надано оцінки доводам позивача, не зазначено мотиви відхилення доказів, не надано правомірної оцінки та не прийнято до уваги, те, що відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що після її розлучення з ОСОБА_4 їх спільна донька ОСОБА_1 залишилася проживати разом з батьком. На даний час між нею і ОСОБА_1 виник спір з приводу місця проживання доньки. Її батько вважає, що у нього кращі умови для проживання дитини, а мати вважає, що має більш позитивний вплив на дитину. На підставі викладеного просила у задоволенні позовних вимог відмовити, а отже вочевидь убачається наявність спору між позивачем та її матір`ю з приводу невизнання її права самостійно визначити місце проживання. Таким чином, враховуючи викладене, порушення прав чи законних інтересів неповнолітньої позивачки наявне.
Зазначає, що увідповідності до ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Однак, на думку суду, вказаний висновок за правилами ст.19 СК України подається суду у випадку бажання одного з батьків на проживання з ним дитини. Оскільки в даній справі жоден з батьків позивача не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання їх доньки, то безпідставними є доводи представника позивача щодо наявності спору між батьками. За таких обставин, подання до суду висновку органом опіки та піклування в даному випадку є недоцільним, а тому при прийнятті рішення судом він не враховується.
Вказує, що не врахування судом висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради №4/3-29 від 29 січня 2025 року через те, що жоден з батьків позивачки не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання їх доньки і це свідчить про відсутність спору між батьками позивачки – є хибним висновком суду, адже існує спір між позивачкою та її матір`ю з приводу місця проживання неповнолітньої.
У зв`язку з чим, просить рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Управління – служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини – задовольнити, та визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом, з батьком ОСОБА_4 .

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Рябчук С.В. в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Інші учасники справи до суду не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно зі ст.ст.1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 квітня 1995 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали шлюб.
Від шлюбу народилася донька – позивач по справі ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2016 року шлюб між батьками позивача розірваний, що вбачається з копії судового рішення.
Сторонами не оспорювався факт того, що після розірвання шлюбу між батьками, позивач залишилася проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , а мати проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради №4/3-29 від 29 січня 2025 року, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини її місцем проживання доцільне визначити місце проживання батька.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено порушень з боку відповідача прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленими, а оскільки на момент звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла чотирнадцяти років, що свідчить про її право особисто визначати місце проживання з одним з батьків, тому заявлені вимоги підлягають вирішенню в позасудовий порядок.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема: обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20).

Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований власне дитиною, в обґрунтування якого вона зазначила, що фактично проживає з батьком і від якого її (дитини) мати не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання.
Також суд наголошує, що після звернення позивача до суду з даним позовом про визначення місця проживання, відповідач не зверталась до суду у встановленому порядку з самостійним позовом, або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи, про визначення місця проживання дитини, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надано. Тобто фактично відповідач не заперечує, щоб суд ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала.

За встановлених обставин, суд не вбачає, щоб на день звернення із позовом до суду та на час розгляду справи по суті, у батька позивача і відповідача виник та існував реальний спір щодо місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає із батьком. Мати дитини не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала у судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталась до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою.

На думку суду, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23.

Крім того, станом на день прийняття рішення судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже виповнилось 14 років.

Частиною 3 статті 160 СК України передбачено, що у тому разі, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Отже, неповнолітня ОСОБА_1 , яка вже досягла 14 років, може сама визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю.
Суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, за відсутності належних і достатніх для цього підстав, оскільки це відповідає волі самої дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15-ц.

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в реалізації прав дитини, а також не вбачає наявності реального спору між сторонами.
Отже, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої доньки, яка проживає разом із батьком і знаходиться на його утриманні.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи:  ОСОБА_4 , Управління – служба у справах дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 23.07.2025 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв