Справа № 705/7210/24
Провадження № 22-ц/801/1727/2025
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року	Справа № 705/7210/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,
за участі секретаря судового засідання Литвин Ю.О., представника ОСОБА_1 – адвоката Севастьянової А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Севастьянової Альони Валеріївни на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 29 травня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, 

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ТОВ «Дієса» про стягнення заборгованості по заробітній платі, мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 06.10.2020 року по 14.08.2023 року знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Дієса», зокрема займав посаду продавця-консультанта, що підтверджується записами в трудовій книжці. Робоче місце знаходилось у магазині "Ельдорадо" в м. Умані Черкаської області.
14.08.2023 року був звільнений з посади за угодою сторін, про що винесений Наказ № Z00/11/08/006, однак при звільнені розрахунок проведений не був. Так, на дату звільнення заборгованість по заробітній платі становить 29 690,61 грн - це невиплачена заробітна плата за 2 останні місяці, та компенсація за невикористану щорічну відпустку за весь час роботи становить 32 996,85 грн, а все разом – 65 993,70 грн.
Після звільнення звертався декілька разів до роботодавця з вимогою погасити заборгованість із заробітної плати, однак, станом на 19.11.2024 року заборгованість не погашена. В зв`язку із цим, у жовтні 2024 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про виплату заборгованості по заробітній платі та надання довідки про розмір невиплаченої заробітної плати. Проте, станом на 19.11.2024 року жодних виплат чи відповіді не надходило. При його звільнені з посади продавця-консультанта із ним не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Так, на дату звільнення заборгованість становила 65 993,70 грн.. Крім того, оскільки з дня звільнення відповідач не сплатив позивачу заробітну плату, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КзпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 14.08.2023, а якщо цього не сталося, то по день звернення до суду, а саме по 19.11.2024, що складає 464 дня. Проте ч. 1 ст.117 КзпП України обмежує цей строк 6 місяцями, що складає 171 день.
Середньоденна заробітна плата складає: 16482,37 грн. (липень 2023 року) + 13208,24 грн. (серпень 2023 року): 44 робочі дні за два місяці (21 робочий день у липні 2023 року та 23 робочих дня у серпні 2023 року) = 674 грн. 78 коп. (п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100).        Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день звернення до суду 115388 грн. 50 коп. (674 грн. 78 коп.* 171 день).
Враховуючи вищевикладені обставини, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки на користь позивача становить: 115 388 грн 50 коп.. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов`язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати (ст. 34 Закону про оплату праці та ст. 1, 2 Закону № 2050). Компенсації підлягає грошовий дохід (разом із сумою індексації), який одержується у гривнях на території України та не має разового характеру (ч. 2 ст. 2 Закону № 2050- III, п. 3 Порядку № 159).
Компенсація заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за період часу з 01.09.2023 року по 19.11.2024 рік становить 7331,58 грн..
Так, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати йому заробітної плати, було також порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. В результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань.
Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, вважає, що розмір моральної шкоди, з урахуванням існуючих обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, становить 5000,00 грн. На думку позивача, в даній справі моральна шкода в розмірі 5000,00 грн, разом з сумою середнього заробітку за весь час затримки 115388 грн. 50 коп. та компенсаційними виплатами за затримку виплату заробітної плати у сумі 7331,58 грн. є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача.
30.04.2025 року представник позивача - адвокат Севастьянова А.В. подала до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, в якій вона просила суд стягнути з відповідача ТОВ "Дієса" на користь позивача суму у розмірі 151 888,39 грн, яка складається із: невиплаченої заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 23 900,94 грн; середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 120332,18 грн; компенсації заборгованості за час затримки заробітної плати з урахуванням інфляційних втрат 2655,27 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.
Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 29 травня 2025 року позов задоволено частково.
 Стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" (Код ЄДРПОУ 36483471, 03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, 45) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку в сумі 23 900 грн 94 коп., без утримання податків та обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на корись держави 1 211 грн 20 коп. судового збору.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення місячного заробітку.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Севастьянова А.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.
До початку судового засіданні від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з неможливістю представником товариства Білеком Ю.І. прибути в судове засідання, так як на 06 серпня 2025 року на 11:40 в Господарському суді м. Києва призначено підготовче засідання у справі про відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ «Дієса».
Разом з тим, апеляційний суд вважає зазначену причину для відкладення розгляду справи неповажною, оскільки розгляд апеляційної скарги був призначений завчасно (майже за місяць до початку судового розгляду), що давало відповідачу можливість залучити іншого представника до участі у справі, або звернутись до апеляційного суду з клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, адже судове засідання у Вінницькому апеляційному суді призначене на 09:00 год, тоді як в Господарському суді м. Києва судове засідання призначене на 11:40 год.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що у період з 06.10.2020 року по 14.08.2023 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Дієса», що підтверджується копією трудової книжки серії.
Відповідно до наказу № Z00/11/08/006 про припинення трудового договору ОСОБА_1 14.08.2023 звільнений з займаної посади – продавця-консультанта, за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП.
Згідно з розрахунковим листком ОСОБА_1 за липень 2023 року нарахована заробітна плата у розмірі 16 482,37 грн, за серпень 2023 року 13 208,24 грн (а.с. 51).
Як стверджує позивач та не заперечує відповідач роботодавцем ТОВ «Дієса» ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата за період липень-серпень 2023 року з урахуванням компенсації за невикористану відпустку в сумі 23 900,94 грн, що, підтверджується наданими відповідачем розрахунковими листами за вказаний період.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_1 , виходив з того, що заробітна плата позивачу, включаючи компенсацію за дні невикористаної відпустки, у загальному розмірі 23 900,94 грн роботодавцем на день звільнення позивача не виплачена, тому вважав позовні вимоги у цій частині доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за затримку та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача доведено існування у трудових правовідносинах, які виникли між сторонами справи, із 12 березня 2022 року існували обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 . У період, за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 14 серпня 2023 року по 19 листопада 2024 року) порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Суд першої інстанції, встановивши, що як на час звільнення, так і на час розгляду справи відповідачем позивачу не виплачена заробітна плата з урахуванням компенсації за дні невикористаної відпустки у загальному розмірі 23 900,94 грн, дійшов вірного висновку, що у цій частині позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.  При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Як встановлено судом, повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено.
Суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.
Тобто визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.
Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
04 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами другою та третьою статті 1 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до частини 2,3 статті 10 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє суду дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.
Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.
Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №359/4305/20 зазначено, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.
Порядок, підстави та строк видачі Сертифікатів про настання форс-мажорних обставин встановлений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженим рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 №44(5).
Відповідно до п.6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, податковим та/чи іншим зобов`язанням, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Загальновідомою обставиною і такою, що не підлягає доказуванню, є введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану у зв`язку із збройною агресію РФ проти України, який діє на даний час.
Відповідно до наданого представником відповідача сертифіката №3000-24-0827 від 23.04.2024 Київська торгово-промислова палата засвідчила Товариству з обмеженою відповідальністю «Дієса» форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - збройна агресія РФ проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, відсутність доступу та/або знищення активів (основних засобів та товарів) через тимчасову окупацію та активні бойові дії на території України, що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі: повне знищення активів підприємства (основних засобів та товарів) за адресою: вул. Гоголівська, будинок 1-А, с. Квітневе, Броварський район, Київська область, де знаходився основний товарний склад внаслідок пожежі через потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу (обстріл); щодо обов`язку (зобов`язання) Товариства, а саме: вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у термін з 12.03.2022, за ст. 94 та 115-117 КЗпП, ст. 1 та 24 Закону України «Про оплату праці», з урахуванням ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» перед Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків та Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, які унеможливили його виконання в зазначений термін (а.с. 32-38).
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що унеможливлення виконання ТОВ «Дієса» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
У трудових правовідносинах, які виникли між сторонами, виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин, був позбавлений можливості виконати свої зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.
Так, у сертифікаті №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року визначено початок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 12 березня 2022 року, тобто, охоплює період дії трудових правовідносин, які виникли між сторонами та які припинені за згодою сторін лише 14.08.2023.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стороною відповідача доведено існування у трудових правовідносинах, які виникли між сторонами справи, із 12 березня 2022 року обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких ТОВ «Дієса» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 .
У період, за який позивач просить стягнути середній заробіток (з 14 серпня 2023 року по 19 листопада 2024 року) порушення зобов`язання щодо розрахунку при звільненні сталося внаслідок ведення бойових дій та дії обставин непереборної сили, що на підставі частини 3 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за цим зобов`язанням.
Доводи апеляційної скарги про те, що бойові дії не ведуться (і не велися) на території Черкаської області та міста Умань зокрема, де знаходиться магазин, в якому працював позивач, а тому не підпадає під дію форс-мажорних обставин, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до сертифікату №3000-24-0827 від 23 квітня 2024 року Київська торгово-промислова палата засвідчила безпосередньо Товариству з обмеженою відповідальністю «Дієса», а не його окремим структурним підрозділам чи магазинам, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що призвело до неможливості відновлення господарської діяльності підприємства у повному обсязі.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за затримку виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають у зв`язку з дією обставин непереобрної сили.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні та не дають підстав для скасування законного і належним чином обґрунтованого судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Севастьянової Альони Валеріївни залишити без задоволення.
Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 29 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 06 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач:                           В.П. Рибчинський
Судді:                                                         Л.О. Голота 
                                                                С.Г. Копаничук