ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року	Львів	Справа № 260/2386/24 пров. № А/857/19411/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

          головуючого судді - Іщук Л. П.,
          суддів – Обрізка І. М., Пліша М.А., 
          за участі секретаря судового засідання – Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року про відмову у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення (головуючий суддя Ващилін Р.О., м. Ужгород) у справі № 260/2386/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними,

                                                         в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити його у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. г. п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (військовослужбовці, які самостійно виховують дитину віком до 18 років). 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 червня 2024 року  у справі № 260/2386/24 скасовано. Ухвалено постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років).
18 квітня 2025 року позивачем подано до Закарпатського окружного адміністративного суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 260/2386/24, в якій заявник просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 подати протягом 5 днів звіт про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 260/2386/24; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 подати протягом 5 днів звіт про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі №260/2386/24.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю.
Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що Військова частина НОМЕР_1 неодноразово зверталася до командира Військової частини НОМЕР_2 (уповноваженого на звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби) з метою виконання постанови суду апеляційної інстанції та прийняття рішення за поданим позивачем рапортом, долучивши при цьому всі необхідні документи. Суд вказав, що неприйняття позитивного рішення обумовлене саме діями, рішенням чи бездіяльністю Військової частини НОМЕР_2 , однак така військова частина не була стороною в даній справі, відтак суд не може застосувати передбачений ст. 382 КАС України механізм до такого суб`єкта владних повноважень.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що фактично з моменту відкриття виконавчого провадження 11.11.2024 по 09.05.2025 відповідачем не виконано постанову  Восьмого  апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 260/2386/24. Зазначає, що оскільки Військова  частина   НОМЕР_1 , у тому числі Військова частина НОМЕР_2 , бездіють та фактично перекладають відповідальність стосовно  звільнення ОСОБА_1 один на одного, вважає за необхідне встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.
Під час апеляційного розгляду представник позивача підтримав апеляційну скаргу.
Відповідач у судове засідання не з`явився. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши докази, які є в матеріалах справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Конвенція). За судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції») право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.
Відповідно до Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129). Суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 1291 Основного Закону України).
Ці норми Конституції України знайшли своє вираження в процесуальному законодавстві України. Згідно зі статтею 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. 
Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої статті 381-1 Кодексу адміністративного судочинства України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Таким чином, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, а виконання рішення забезпечується, зокрема, і шляхом встановлення судового контролю у вигляді подання звіту про виконання судового рішення.
Колегія суддів наголошує, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача (боржника) з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи. Тобто, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання відповідачем обов`язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог позивача. 
Апеляційний суд зауважує, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, але таке право має використовуватись судом залежно від наявності об`єктивних обставин, які підтверджуються належними та допустимими доказами.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23.06.2020 у справі №802/357/17-а та у додатковій постанові від 31.07.2018 у справі № 235/7638/16-а.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 640/13988/19 висловлено позицію, відповідно до якої адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право суду застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, визнання протиправними рішень, дій. Для застосування наведених процесуальних заходів мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження. При цьому встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення є правом, а не обов`язком суду.
Як встановлено, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі №260/2386/24 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (як військовослужбовця, який самостійно виховує дитину віком до 18 років).
29 жовтня 2024 року видано виконавчий лист №260/2386/24.
11 листопада 2024 року головним державним виконавцем Ужгородського ВДВС в Ужгородському районі Закарпатської області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №260/2386/24.
02  квітня  2025 року  представник  стягувача  звернувся  до  Військової частини НОМЕР_1 , а також до Військової частини НОМЕР_2 з адвокатськими запитами щодо надання інформації  про  звільнення  з  військової  служби   ОСОБА_1 (а.с. 209-210).
07 квітня 2025 року у відповідь на адвокатський запит Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що 01.02.2025 зверталась до Військової частини НОМЕР_2 , надіславши рапорт про звільнення з військової служби ОСОБА_1 . Листом від 17.02.2025 Військова частина НОМЕР_2 повідомила, що за результатами розгляду рапорту позитивного рішення не прийнято. На даний час наказ про звільнення ОСОБА_1 з військової служби до Військової частини НОМЕР_1 від Військової частини НОМЕР_2 не надходив. Рапорт ОСОБА_1 залишено без реалізації.
З наведеного вбачається, що з моменту набрання законної сили постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 260/2386/24, а також з моменту відкриття виконавчого провадження (11.11.2024) по даний час відповідачем - Військовою частиною НОМЕР_1 не виконано постанови суду апеляційної інстанції, оскільки не звільнено з військової служби ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський Суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.
З огляду на встановлений факт невиконання Військовою частиною   НОМЕР_1 постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 у справі № 260/2386/24 та невчинення жодних дій щодо звільнення з військової служби ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для встановлення судового контролю за вказаною постановою суду апеляційної інстанції у даній справі.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Колегія суддів наголошує, що оскільки резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції та містить чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, тому виконання рішення суду, яке набрало законної сили, повинно реалізовуватись у визначений судом спосіб.
Щодо вимоги апелянта про залучення до участі у розгляді його заяви Військову частину НОМЕР_2 та зобов`язання її подати звіт про виконання постанови, то колегія суддів таку відхиляє, оскільки відповідачем в даній адміністративній справі є Військова частина НОМЕР_1 , яку постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.10.2024 зобов`язано звільнити ОСОБА_1 у запас за сімейними обставинами відповідно до пп. “г” п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", а Військова частина НОМЕР_2 не була відповідачем та учасником справи.
Також апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про залучення до участі у розгляді його заяви Ужгородського відділу Державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області, оскільки державним виконавцем не вчиняються дії щодо виконання виконавчого листа №260/2386/24, та зазначає, що нормами КАС України, зокрема ст. 287, передбачений порядок оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця у разі неналежного виконання ним своїх функцій з примусового виконання судового рішення.
Відтак, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення, а отже ухвалу суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення заяви.
Керуючись ст.ст. 243, 249, 308, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 381-1, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                        п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року у справі № 260/2386/24 скасувати і ухвалити постанову, якою заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю задовольнити частково.
Встановити Військовій частині НОМЕР_1 місячний строк з дня отримання (вручення) копії цієї постанови для подання до суду першої інстанції звіту про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року у справі № 260/2386/24.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено  13.08.25