ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2025 року
м. Київ
справа № 287/63/16-к
провадження № 51 - 2278 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,   
за участю: 
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 , 
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
та в режимі відеоконференції:
виправданої                                                           ОСОБА_6 ,       
її захисника                                                            адвоката  ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014060260000255 від 12 травня 2014 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Старі Велідники Овруцького району Житомирської області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: 
АДРЕСА_1 , раніше не судимої, 
за ст. 190 ч. 1 КК України, 
за касаційною скаргою заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від  07 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області від 26 січня 2024 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, та виправдано на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин. 
У жовтні 2009 року ОСОБА_6 , дізнавшись від ОСОБА_9 про можливість оформлення пільгової пенсії як особі, яка має інвалідність другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС, вирішила оформити на себе та отримати таку пенсію. У вказаний період часу ОСОБА_6 , маючи на меті заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме державними коштами, домовилась із ОСОБА_9 про виготовлення на її ім`я виписки із акту огляду МСЕК, довідки до акту огляду МСЕК та експертного висновку медичної комісії, згідно яких вона мала бути інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС, з метою їх подальшого використання при оформленні пільгової пенсії та соціальних виплат. Реалізовуючи свій злочинний намір та діючи згідно домовленості, у жовтні 2009 року ОСОБА_6 зустрілася з ОСОБА_9 , якому надала свої документи, а саме паспорт громадянина України та картку фізичної особи платника податків, для подальшого виготовлення недостовірних документів.
Після цього, 26 січня 2010 року в денний час ОСОБА_6 з вказаною вище метою, не будучи інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС, прибула до управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації, що за адресою: м. Олевськ, вул. Привокзальна, 5, для оформлення виплати компенсації як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Знаходячись у вказаній установі, ОСОБА_6 в числі інших документів подала працівникові управління копію з раніше підробленої «Довідки до акту огляду МСЕК» серії ЖИА № 110544 від 10.11.2009, виписану начебто головним лікарем МСЕК № 2 м. Житомира на її ім`я, згідно якої вона є інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС. На підставі поданих документів ОСОБА_6 виплачено пільги та компенсацію як постраждалій внаслідок аварії на ЧАЕС першої категорії в розмірі 5 431 грн. 77 коп.
Крім цього, 01 березня 2010 року в денний час ОСОБА_6 з метою подальшого заволодіння шахрайським шляхом чужим майном, а саме державними коштами, не будучи інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС, прибула до управління Пенсійного фонду України в Олевському районі, що за адресою: м. Олевськ, вул. Свято-Миколаївська, 31,  для оформлення пільгової пенсії та надала працівникові фонду раніше підроблену виписку із акту огляду МСЕК серії ЖИА № 110544 від 10.11.2009, виписану начебто головним лікарем МСЕК № 2 м. Житомира на її ім`я, згідно якої вона є інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС. З урахуванням поданих документів управлінням Пенсійного фонду України в Олевському районі ОСОБА_6 призначено пільгову пенсію як особі, яка є інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС, та в період з листопада 2009 року по вересень 2011 року виплачено державні кошти в загальній сумі 18 330,42 грн, якими вона заволоділа шляхом обману.
Всього у період часу з листопада 2009 року по вересень 2011 року ОСОБА_6 шляхом обману заволоділа державними коштами в сумі 23 762 гривні 19 копійок.                       
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.   
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Заперечуючи обґрунтованість виправдання ОСОБА_6 судом першої інстанції за ст. 190 ч. 1 КК України, вважає, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 404, 419 КПК України, оскільки належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей та не зазначив в ухвалі конкретних підстав, через які визнав ці доводи необґрунтованими. Вважає, що апеляційним судом допущено порушення, які відповідно до ст. 412 ч. 1 КПК України є істотними, оскільки перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 190 ч. 1 КК України, яка, на думку прокурора, підлягала застосуванню у цьому кримінальному провадженні.     
Заперечень на касаційну скаргу прокурора від учасників судового провадження не надходило. 
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційну скаргу обґрунтованою і просила її задовольнити.  
Виправдана та її захисник в судовому засіданні вважали касаційну скаргу прокурора необґрунтованою і просили залишити її без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому 
статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених 
у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.
Суд апеляційної інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
У пункті 146 справи «Барбера, Мессеге и Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні  кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Згідно з вимогами ст. 373 ч. 1 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 
3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.
З обвинувального акту вбачається, що органом досудового розслідування             ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні нею заволодіння чужим майном шляхом обману, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України. 
Статтею 190 КК України передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Із суб`єктивної сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.  Відсутність хоча б одного зі складових елементів шахрайства, у тому числі об`єктивної чи суб`єктивної сторони, означає, що дії осіб, поведінка яких оцінюється, можуть бути в іншій юридичній площині, ніж кримінальна, а саме свідчити про наявність цивільного або господарського спору.
Мотивуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_6 , суд першої інстанції, оцінивши надані стороною обвинувачення докази, дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України.
Встановивши такі обставини, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_6 на підставі ст. 373 ч. 1 п. 2 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України. 
Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Олевського відділу Коростенської окружної прокуратури Житомирської області, не погодившись із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для виправдання                     ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу. 
Прокурор в апеляційній скарзі зазначив доводи, більшість з яких аналогічна доводам касаційної скарги, де, надаючи власну оцінку доказам, вказував про те, що висновки суду першої інстанції щодо виправдування ОСОБА_6 за ст. 190 ч. 1 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та зроблені без належного врахування доказів, що могли б істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, не знайшов підстав для її задоволення та погодився з висновком місцевого суду про те,  що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достовірних доказів, якими б поза розумним сумнівом підтверджувалась винуватість             ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого                 ст. 190 ч. 1 КК України, навівши таке обґрунтування свого рішення.  
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що в 2009-2011 роках працювала спеціалістом відділу призначення та перерахунку пенсій УПФ Олевського району, де вона здійснювала прийом громадян, які звертались за призначенням чи перерахунком пенсії. Свідок указала, що ОСОБА_6 звернулась до неї для переоформлення пенсії, яка їй була призначена ще задовго до цього по загальному захворюванню на «чорнобильську пенсію». Оскільки з того часу вже пройшло 13 років, свідок не змогла підтвердити, що ОСОБА_6 особисто подавала довідку МСЕК. Свідок підтвердила, що в подальшому ОСОБА_6 повернула всі зайво виплачені кошти.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що в 2010-2011 роках працювала заступником начальника відділу ГУПФ в Олевському районі. ОСОБА_6 подавала документи про призначення пенсії до спеціаліста по призначенню пенсій ОСОБА_12 і на момент призначення їй пенсії будь-яких порушень виявлено не було. В подальшому зайво виплачені ОСОБА_6 кошти, були повернуті останньою в добровільному порядку в повному обсязі.
Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що у 2010-2011 роках працювали головними спеціалістами відділу персоніфікованого обліку пільгових категорій населення, проте їх робота не була пов`язана з чорнобильськими виплатами, документи від ОСОБА_6 вони не приймали і хто із спеціалістів приймав вказані документи їм не відомо.
Апеляційний суд зазначив, що, надаючи оцінку вказаним доказам з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ці свідки не вказали, що саме ОСОБА_6 особисто в січні та березні 2010 року подала працівникам управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації та працівникам управління Пенсійного фонду України в Олевському районі раніше підроблену виписку із акту огляду МСЕК серії ЖИА № 110544 від 10.11.2009, виписану начебто головним лікарем МСЕК № 2 м. Житомира на її ім`я, згідно якої вона являлася інвалідом другої групи внаслідок захворювання, що пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС. 
Крім того, апеляційний суд погодився із оцінкою доказів обвинувачення, наданою  судом першої інстанції з точки зору достатності та допустимості, та тим, що вони поза розумним сумнівом, не підтверджують винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину. Зокрема, були оцінені копії постанови та протоколу виїмки від 06.10.2011 року і відповідь-повідомлення Вінницької регіональної міжвідомчої експертної комісії, про те, що ОСОБА_6 не зверталася до цієї комісії протягом 2009-2012 років, не проходила обстеження по встановленню причинного зв`язку її захворювання з дією іонізуючого випромінювання і інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС. Також враховано інформацію з повідомлення Житомирської обласної спеціалізованої лікарсько-консультативної комісії по зв`язку з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на ЧАЕС від 03.02.2012 року про те, що ОСОБА_6 не подавала заяви до цієї установи та експертного рішення не отримувала. Інформацією з повідомлення головного лікаря обласного центру медико-соціальної експертизи від 06.02.2012 року підтверджено, що ОСОБА_6 огляд в обласній МСЕК № 2 не проходила, довідки до акту огляду МСЕК не отримувала. 
При оцінці факту зайво нарахованих коштів ОСОБА_6 та здійснення відповідного погашення з її боку були враховані такі докази: повідомлення управління праці та соціального захисту населення Олевської райдержадміністрації від 15.05.2014 року про те, що ОСОБА_6 було зайво нараховано компенсацію як потерпілій І категорії відповідно до ст. 20 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі                                   5 431,77 грн, які були повернуті останньою 18 жовтня 2011 року; лист управління Пенсійного фонду України в Олевському районі від 16.10.2014 року про те, що в пенсійній справі ОСОБА_6 станом на 16.10.2014 року переплата пенсії погашена повністю; повідомлення головного лікаря КУ Олевської ЦРЛ від 21.05.2014 року про те, що документація для отримання інвалідності по захворюванню, пов`язаному з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС, ОСОБА_6 не оформлялася, амбулаторна карта останньої в реєстратурі Олевської ЦРП та ЦПМСД відсутня.
Колегія суддів апеляційного суду визнала необґрунтованими і такими, що спростовуються матеріалами провадження доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимим доказом обвинувачення та відхилив дані, які містить постанова від 04 лютого 2016 року про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів, а саме: виписки із акту огляду МСЕК серії ЖИА №110544 від 10.11.2009 на ОСОБА_6 , пенсійної справи по призначенню пенсії по інвалідності ОСОБА_6 , особової справи по призначенню пільг та компенсацій ОСОБА_6 , з огляду на таке.
Обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 затверджено 16 червня 2014 року та наступного дня направлено для розгляду до суду. Вироком Олевського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2015 року ОСОБА_6 виправдано за недоведеністю її вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 27 ч. 5, ст. 358 ч. 1, ст. 358 ч. 3, ст. 190 ч. 1 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27 квітня 2015 року вказаний вище вирок скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від                                  03 листопада 2015 року обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення недоліків. Після чого, 23 лютого 2016 року було затверджено новий обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні та направлено його для розгляду до суду.
Тобто, постанова про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 04 лютого 2016 року була винесена у період часу, коли обвинувальний акт було повернуто прокурору. При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що строк досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні закінчився в момент передачі обвинувального акта до суду, тобто 16 червня 2014 року, а після повернення судом обвинувального акту 03 листопада 2015 року слідчий і прокурор не мали повноважень складати і затверджувати новий обвинувальний акт та виносити процесуальні документи.
Таке рішення апеляційного суду узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в цьому питанні, сформульованим в постанові від 15 квітня 2024 року (справа № 753/25892/21, провадження                                 № 51-3076 кмо 23) у якому зазначено, що повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку з тим, що він не відповідає вимогам КПК (ст. 314 ч. 3 п. 3 КПК України), не відновлює досудове розслідування.
Сторона обвинувачення після постановлення судом ухвали про повернення прокурору обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру і до звернення до суду з обвинувальним актом чи клопотанням, які приведено у відповідність до вимог КПК, має право виконати лише ту сукупність процесуальних дій, які є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду.
Якщо сторона обвинувачення після повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру проводила слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії та/або приймала процесуальні рішення, які не є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду, то отримані у кримінальному провадженні за результатами здійснення таких дій докази повинні визнаватись недопустимими, як отримані після закінчення досудового розслідування.
Також суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом в тому, що матеріали кримінального провадження № 12014060260000255 від 12.05.2014 року не містять відомостей про відкриття пенсійної та особової справ ОСОБА_6 як доказів стороні захисту під час виконання слідчим вимог ст. 290 КПК України, а також з тим, що прокурором не доведено, до яких саме матеріалів досудового розслідування стороні захисту надавався доступ під час виконання вимог ст. 290 КПК України, що позбавило суд першої інстанції можливості допустити відомості, які містяться в наданих прокурором та досліджених в судовому засіданні документах, як докази.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд погодився із тим, що з обвинувального акту від 23 лютого 2016 року, скерованого повторно до місцевого суду після усунення недоліків, та реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014060260000255 вбачається, що 05 лютого 2016 року ОСОБА_6 та її захиснику - адвокату ОСОБА_7 надано доступ до матеріалів досудового розслідування, проте зазначений протокол у матеріалах кримінального провадження відсутній. Натомість  на підтвердження відкриття стороні захисту матеріалів розслідування прокурор послався на протоколи від 16 червня 2014 року та 05 серпня 2014 року, проте з них не вбачається, що стороні захисту було надано доступ до всіх матеріалів досудового розслідування, оскільки вказані протоколи не містять відомостей про кількість аркушів матеріалів досудового розслідування та опису документів. З аналогічних підстав суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 та її захисник ознайомились з усіма матеріалами досудового розслідування кримінального провадження в 2 томах, що підтверджується протоколом про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 23.02.2016, оскільки цей протокол також не містить відомостей про кількість аркушів матеріалів досудового розслідування та опису документів, з якими ознайомилась обвинувачена та її захисник.
При цьому частину доводів апеляційної скарги прокурора, а саме: про помилкові висновки суду першої інстанції щодо судової експертизи № 1/604 від 21.05.2014, проведеної на підставі постанови, винесеної слідчим у іншому кримінальному провадженні № 12014060260000256 від 12.05.2014 року; щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження відомостей про виділення матеріалів з кримінальної справи № 187052/11 копій постанови та протоколу виїмки від 06.10.2011, запиту слідчого прокуратури Олевського району від 10.11.2011 та відповіді-повідомлення Вінницької регіональної міжвідомчої експертної комісії, запиту слідчого та повідомлення від 03.02.2012 Житомирської обласної спеціалізованої лікарсько-консультативної комісії, запиту та повідомлення 06.02.2012 головного лікаря обласного центру медико-соціальної експертизи, оскільки вказані документи знаходяться в матеріалах провадження, на що є посилання і в касаційній скарзі, апеляційний суд визнав такими, що заслуговують на увагу. Однак, враховуючи показання наведених вище свідків, порушення слідчим вимог ст. 290 КПК України та визнання недопустимим доказом обвинувачення даних, які містить постанова про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 04 лютого 2016 року, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора в зазначеній частині не впливає на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, належним чином мотивувавши таке своє рішення.
Безпідставними визнав апеляційний суд і доводи апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованого, на його думку, залишення без задоволення клопотання прокурора про витребування з Управління соціальної політики Коростенської районної державної адміністрації та Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області особової та пенсійної справи стосовно               ОСОБА_6 , погодившись з судом першої інстанції в тому, що суд не може самостійно займатися витребовуванням та збиранням доказів, а повинен лише перевірити та оцінити надані йому докази. При цьому в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що прокурор вчиняв дії для отримання зазначених вище письмових доказів самостійно.  
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо підстав для обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та доведеності її винуватості, були предметом дослідження суду першої інстанції та їм надана відповідна оцінка, з якою з наведених вище обґрунтувань погодилась і колегія суддів апеляційного суду.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, в їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів, які би безумовно доводили винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 1 КК України, і це є підставою для її виправдання, а доводи апеляційної скарги прокурора зазначених висновків не спростовують.
Апеляційний суд, переконавшись у тому, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК Україниперевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності та навів детальний аналіз досліджених доказів, а тому доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом вимог ст. 404 ч. 3 КПК України є безпідставними. 
За таких обставин, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що зміст досліджених судом першої інстанції доказів правильно відображено у оскаржуваному вироку, а висновки суду щодо оцінки цих доказів відповідають фактичним обставинам та зроблені відповідно до вимог КПК України. 
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи, про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_6  за ст. 190 ч. 1 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення нею цього кримінального правопорушення. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК України та врахував практику Європейського суду з прав людини, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, не виявлено. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 не знаходить.
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3