ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року 
м. Київ
справа № 160/18656/22
адміністративне провадження № К/990/27180/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Білак М.В., Кашпур О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року (суддя: Турова О.М.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року (судді: Головко О.В., Суховаров А.В., Ясенова Т.І.) у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач 2), в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року; 
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року у розмірі 358 869,60 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач не виконав належним чином свій обов`язок щодо своєчасного проведення остаточного розрахунку під час звільнення позивача, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року у розмірі 148 297,22 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень статті 116 КЗпП України, яка покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання цього обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснивши своєчасної виплати належних позивачу грошових сум при звільненні, чим порушив статтю 116 КЗпП України, що, своєю чергою, відповідно до статті 117 цього Кодексу є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку, суд врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, а також правову позицію Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 щодо того, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.
Суд першої інстанції, установив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 801 606,58 грн (1029,02 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 779 (кількість днів затримки з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року). При цьому розмір невиплаченого позивачу грошового забезпечення становить 127 724,15 грн, що складає 18,5% від всіх належних позивачу при звільненні сум (680 426,19 грн).
Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов висновку про необхідність зменшення суми компенсації та визначив до стягнення на користь позивача 148 297,22 грн (18,5% від 801 606,58 грн) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року рішення суду першої інстанції від 23 травня 2023 року у справі №160/18656/22 скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач вже звертався до суду з аналогічними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у справі №160/2083/22. У цій справі суд встановив день фактичного розрахунку з позивачем, період затримки та інші обставини справи, визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, з якими сторони спору погодились, і ухвалив рішення про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 28 грудня 2021 року у розмірі 84 607,60 грн.
Посилаючись на преюдиційність установлених у тій справі обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що повторне дослідження дати розрахунку та повторне застосування статті 117 КЗпП України з новою оцінкою обставин та новим визначенням суми компенсації є недопустимим, оскільки відповідні питання вже були вирішені раніше.
Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не позбавлений права на відповідне звернення до суду з питанням перегляду рішення у справі № 160/2083/22 за нововиявленими обставинами в порядку статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд наголосив, що обставини, які виникли після ухвалення судом рішення у справі №160/2083/22, не можуть визнаватися нововиявленими. Тому висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для перегляду рішення за нововиявленими обставинами є помилковим.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишив поза увагою факти, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд констатував, що при ухваленні постанови суд апеляційної інстанції порушив пункт 1 частини першої статті 244 КАС України, згідно з яким суд зобов`язаний з`ясувати, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, та якими доказами вони підтверджуються.
За результатами нового розгляду постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року рішення суду першої інстанції від 23 травня 2023 року у справі №160/18656/22 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 29 грудня 2021 року по 02 листопада 2022 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 39  112,13 грн.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Водночас суд апеляційної інстанції врахував, що на виконання рішення у справі № 160/2083/22 позивачу вже було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 вересня 2020 року по 28 грудня 2021 року, з урахуванням рішення у справі №160/17036/20. Оскільки зазначена сума була вже стягнена на підставі рішення суду, що набрало законної сили, повторне її стягнення є недопустимим. Тому суд вважав, що у межах цієї справи середній заробіток за час затримки розрахунку з урахуванням рішення суду у справі №160/2947/21 підлягає обрахунку та стягненню виключно за період, який не охоплений справою №160/2083/22.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на виконання рішення у справі №160/2947/21 відповідач здійснив позивачу доплату грошового забезпечення в сумі 125 808,28 грн. Вважав, що для розрахунку середнього заробітку за час затримки слід виходити з фактичного грошового забезпечення, яке існувало на момент звільнення та на момент звернення до суду у справі №160/2947/21.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно зі встановленими у справі № 160/2083/22 обставинами, грошове забезпечення позивача за серпень та вересень 2020 року складало 26 945,54 грн. Відтак середньоденний розмір грошового забезпечення позивача склав 883,46 грн (26 945,54 грн + 26 945,54 грн) / 61 (кількість днів в серпні та вересні 2020 року).
Виходячи з цього, суд дійшов висновку, що загальна сума середнього заробітку за 778 днів затримки розрахунку (період з 16 вересня 2020 року по 02 листопада 2022 року), з урахуванням середньоденного грошового забезпечення позивача (883,46 грн), становить 687  331,88 грн.
Зважаючи на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 806/345/16, та Верховного Суду у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а, суд застосував принцип співмірності, врахувавши частку невиплаченого грошового забезпечення.
При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що істотність частки компенсації за час затримки розрахунку складає 0,18 (125 808,28 грн (сума невиплаченого грошового забезпечення) / 687  331,88 грн ( загальна сума середнього заробітку за період затримки розрахунку)).
Таким чином, суд апеляційної інстанції визначив, що сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 16 вересня 2020 року по 02 листопада 2022 року становить 123 719,73 грн (883,46 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача) х 0,18 (частка компенсації) х 778 (кількість робочих днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню).
Водночас, з метою недопущення подвійного стягнення за один й той самий період в межах правовідносин, які виникли між тими самим сторонами, суд апеляційної інстанції вважав, що з цієї суми слід вирахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 15 вересня 2020 року по 28 грудня 2021 року, стягнуту за рішенням у справі № 160/2083/22.
З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції визначив, що належною до стягнення сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням судового рішення у справі № 160/2947/21, є 39 112,13 грн (123 719,73 грн - 84 607,60 грн).
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 11 жовтня 2023 року та постановою суду апеляційної інстанції від 30 квітня 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 16 вересня 2020 року по 02 листопада 2022 року у розмірі 234 390,18 грн та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 234 390,18 грн.
Касаційну скаргу подано на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
На обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 117 КЗпП України, не врахувавши при цьому правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22.
У згаданій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що у разі звільнення позивача до 19 липня 2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19 липня 2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини: до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19 липня 2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями, до цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату; до періоду який починається з 19 липня 2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.
За доводами скаржника, суд апеляційної інстанції проігнорував зазначену правову позицію, застосувавши принцип співмірності, як до 19 липня 2022 року, так і після 19 липня 2022 року. Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, є помилковими.
Позиція інших учасників справи
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на касаційну скаргу, яку просить за результатами розгляду справи залишити без задоволення. У тексті касаційної скарги військова частина НОМЕР_1 також просить відступити від висновку Верховного Суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 з передачею цієї справи на розгляд палати Верховного Суду. 
Рух касаційної скарги
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 серпня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Білак М.В., ОСОБА_2.) визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року та поновлено цей строк; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року у справі №160/18656/22.
Розпорядженням від 09 липня 2025 року № 670/0/78-25 в.о. заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду, у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_2 у відставку, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 09 липня 2025 року визначено склад колегії суддів: Загороднюк А.Г. (головуючий суддя), Білак М.В., Кашпур О.В.
Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 16 липня 2025 року призначено справу до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 з 25 грудня 2007 року по 15 вересня 2020 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 15 вересня 2020 року №178 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
З 01 січня 2020 року військова частина НОМЕР_2 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим остання здійснювала та здійснює й станом на теперішній час всі нарахування і виплату грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 , в тому числі і звільненим зі служби.
Під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби 15 вересня 2020 року останньому нараховано до виплати 468 063,09 грн, що підтверджується Витягом з роздавальної відомості на виплату грошового забезпечення особам офіцерського складу, військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу при звільненні військової частини НОМЕР_1 та військових частин, що знаходяться на фінансовому забезпеченні. З урахуванням податків і зборів позивачеві виплачено при звільненні 461 042,14 грн.
Під час звільнення ОСОБА_1 15 вересня 2020 року останнім не отримано індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 15 вересня 2020 року, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі №160/17036/20, що набрало законної сили 04 жовтня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, стягнення індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року, з урахуванням базового місяця січень 2008 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року у справі №160/17036/20 позивачеві нараховано індексацію його грошового забезпечення у розмірі 84 638,95 грн та виплачено її 28 грудня 2021 року.
В подальшому позивач звернувся із позовом до відповідачів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині щодо виплати вказаної індексації і рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у справі №160/2083/22, що набрало законної сили 11 жовтня 2022 року, позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії було задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 28 грудня 2021 року та стягнуто з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 28 грудня 2021 року у розмірі 84 607,60 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Крім того, після звільнення позивача з військової служби 15 вересня 2020 року між останнім та військовою частиною НОМЕР_2 виник спір щодо належного розміру грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2019 року по 15 вересня 2020 року, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №160/2947/21 позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Разом з тим, постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2022 року у справі №160/2947/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №160/2947/21 задоволено частково, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року у справі №160/2947/21 скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову, якою визнано протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 щодо виплати не у повному розмірі грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 29 січня 2020 року по 15 вересня 2020 року; визнано протиправними дії командира військової частини НОМЕР_2 , які полягають у незастосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» при обчисленні починаючи з 01 січня 2020 року по 15 вересня 2020 року, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 починаючи з 01 січня 2020 року по 15 вересня 2020 року, вчинити дії щодо перерахунку грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення), виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; зобов`язано командира військової частини НОМЕР_2 вчинити дії щодо перерахунку та виплати компенсації за 5 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2020 рік та перерахунку грошової допомоги по звільненню за 28 календарних років виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням відповідно до пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік 2102 грн та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Рішення у справі №160/2947/21 набрало законної сили 22 березня 2022 року.
На виконання рішення суду у справі №160/2947/21 військовою частиною НОМЕР_1 здійснено нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення у загальному розмірі 127 724,15 грн та виплачено його з відрахуванням відповідних податків і зборів у сумі 125 808,28 грн на картковий рахунок позивача 03 листопада 2022 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку.
Вважаючи, що під час здійснення виплати на виконання рішення суду у справі №160/2947/21 грошового забезпечення відповідачі порушили строки розрахунку при звільненні, позивач вбачав підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто за період з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року у розмірі 358 869,60 грн, у зв`язку з чим звернувся з цим позовом до суду.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні 
Відповідно до установлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, ОСОБА_1 військовослужбовець, який був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 15 вересня 2020 року. Грошове забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік було нараховане лише на виконання рішенням суду у справі № 160/2947/21. Виплату в розмірі 125  808,28 грн здійснено 03 листопада 2022 року.
Покликаючись на те, що вказане грошове забезпечення не було виплачено при звільненні, а лише після тривалої затримки, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року.
Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Суд першої інстанції, застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постановах від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц і від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, а також висновки Верховного Суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 дійшов висновку, що до всього періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, необхідно застосовувати принцип співмірності, вказавши сума середнього заробітку за час затримки становить 801 606,58 грн (1029,02 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення за останні два повних календарних місяця військової служби - липень та серпень 2020 року) х 779 (кількість днів затримки з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року), а невиплачене позивачу грошового забезпечення - 127 724,15 грн, що становить 18,5% від всіх належних позивачу при звільненні сум. Тому суд вважав, що на користь позивача за період затримки розрахунку з 15 вересня 2020 року по 03 листопада 2022 року необхідно стягнути 148 297,22 грн (801 606,58 грн х 18,5%).
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 806/345/16, та Верховного Суду у постановах від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16 та від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а, погодився з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування до усього періоду затримки принципу співмірності.
Проте суд апеляційної інстанції не погодився із розрахунком, здійсненим судом першої інстанції. Визначаючи середньоденний розмір грошового забезпечення позивача виходячи із грошового забезпечення позивача за серпень та вересень 2020 року, яке складало 26 945,54 грн, суд дійшов висновку середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 883,46 грн (26 945,54 грн + 26 945,54 грн) / 61 (кількість днів в серпні та вересні 2020 року). Крім того, суд вважав, що період затримки розрахунку повинен обчислюватися з 16 вересня 2020 року по 02 листопада 2022 року (778 днів), з урахуванням чого дійшов висновку, що сума середнього заробітку за період затримки розрахунку складає 687  331,88 грн (883,46 грн х 778 днів). Врахувавши, що істотність частки компенсації за час затримки розрахунку складає 0,18 (125 808,28 грн / 687  331,88 грн), суд дійшов висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню за період з 16 вересня 2020 року по 02 листопада 2022 року становить 123 719,73 грн (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача) х 0,18 (частка компенсації) х 778 (кількість робочих днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню). При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що в цій справі середній заробіток за період затримку розрахунку має бути не охоплений справою №160/2083/22. Відповідно, з метою недопущення подвійного стягнення вирахував цю суму та вважав належною до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі 39 112,13 грн (123 719,73 грн - 84 607,60 грн).
Касаційне провадження в цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в межах доводів позивача про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, щодо застосування статті 117 КЗпП України у спорах які виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, а саме підстав нарахування та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби по день фактичного розрахунку.
Отже, зважаючи на висновки судів попередніх інстанцій та доводи й вимоги скаржника, на стадії касаційного перегляду ключовим питанням справи є правильність застосування судами статті 117 КЗпП України у контексті з`ясування того, чи правильно суди попередніх інстанцій здійснили розрахунок та визначили розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідаючи на питання, поставлені перед судом касаційної інстанції в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.
Після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV, втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.
Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.
У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані в постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, на яку позивач посилався як на підставу для відкриття касаційного провадження.
Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зважає на те, що суди першої та апеляційної інстанції, визначаючи розмір середнього заробітку, помилково застосували до спірних правовідносин після 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 3248-IV, спираючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 806/345/16, від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17, Верховного Суду, зроблені у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, та врахували принцип співмірності. У межах цієї справи належить ураховувати, що після 19 липня 2022 року приписи статті 117 КЗпП України діють у редакції Закону №2352-ІХ, якими законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, обраховуючи суму середнього заробітку та застосовуючи критерії зменшення його розміру навів обрахунок, що суперечить формулі, визначеній Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
Зокрема, встановивши, що частка невиплаченого позивачу грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік становить 0,18 (125 808,28 грн / 687  331,88 грн), суд апеляційної інстанції не врахував, що частка простроченої заборгованості роботодавця має вираховуватися від всіх належних до виплати працівнику сум при звільненні.
Крім того, здійснюючи обрахунок середнього заробітку на підставі середньоденного розміру грошового забезпечення позивача, обчисленого з виплат за серпень та вересень 2020 року, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, згідно з яким, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, у цьому випадку звільнення позивача. 
Оскільки звільнення позивача відбулося у вересні 2020 року, розрахунок середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік, необхідно здійснювати виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення розрахованого з виплат, нарахованих йому у липні та серпні 2020 року.
Насамкінець, суд апеляційної інстанції у цій справі безпідставно зменшив суму середнього заробітку, належного до стягнення з відповідача, на розмір раніше присудженого позивачу середнього заробітку у справі №160/2083/22. 
Так, відповідач провів несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні на суму 84 638,95 грн щодо виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 15 вересня 2020 року, що підтверджено судовим рішенням у справі №160/17036/20. 
За наслідками вказаного порушення судом у справі №160/2083/22, керуючись статтею 117 КЗпП України, стягнуто з відповідача середній заробіток за період затримки виплати вказаної індексації розмірі 84 607,60 грн.
Також відповідач провів несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні на суму 127 724,15 грн щодо виплати йому грошового забезпечення за період з 01 січня 2019 року по 15 вересня 2020 року з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік, що підтверджено судовим рішенням у справі №160/2947/21. 
За допущене порушення позивач у межах цієї справи просить стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасну виплату грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік.
Суд звертає увагу, що кожне з наведених порушень (несвоєчасна виплата індексації грошового забезпечення на суму 84 638,95 грн та несвоєчасна виплата грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 2020 рік на суму 127 724,15 грн) є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу. Отже, висновок суду апеляційної інстанції про наявність подвійного стягнення середнього заробітку за один і той самий період є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
У зв`язку з наведеним Суд погоджується з доводами скаржника, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо періоду затримки остаточного розрахунку з позивачем та розміру середнього грошового забезпечення, який має бути стягнутий з відповідача на користь позивача, є помилковими.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень статті 117 КЗпП України, а саме без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 знайшли своє підтвердження за результатами касаційного перегляду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для їх скасування з направленням справи на новий судовий розгляд. 
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції, підлягає скасуванню постанова суду апеляційної інстанції із направленням справи на новий розгляд до цього суду.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги викладене в цій постанові і правильно застосувати, відповідно до встановлених обставин справи, до спірних правовідносин норми матеріального права і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Щодо клопотання військової частини НОМЕР_1 про передачу справи на розгляд палати Верховного Суду, Суд указує таке.
За правилами частини першої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї самої палати або у складі такої палати.
Проаналізувавши наведені заявником аргументи, Суд не знаходить підстав для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22. 
З урахуванням викладеного, клопотання військової частини НОМЕР_1 про передачу цієї справи на розгляд палати задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2024 року скасувати.
Направити справу №160/18656/22 на новий судовий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач судді 	А.Г. Загороднюк М.В. Білак О.В. Кашпур