УХВАЛА
 
14 травня 2025 року                                                 
м. Київ
 
справа № 490/3460/21
провадження № 61-12646св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
 
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2023 року ускладі судді Шолох Л. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2023 року у складі колегії суддів Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., 
Царюк Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» (далі - КПММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5») про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позов мотивований тим, що починаючи з 24 грудня 2001 року позивач працював на посаді сторожа сімейної амбулаторії за адресою: АДРЕСА_1 . 
У різні періоду часу зазначена амбулаторія відносилася як до міської лікарні № 1, так і до міської поліклініки № 5, а станом на 24 листопада 2017 року мала назву «Сімейна амбулаторія № 1 Комунального закладу «Миколаївської міської ради - Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5», тобто, була і є відокремленим структурним підрозділом цього центру.
 
Наказом Комунального закладу «Миколаївської міської ради - Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 13 червня 2018 року № 203-к виведено 
з 15 серпня 2018 року зі штатного розпису КЗ ММР «ЦПМСД № 5» посади сторожа сімейної амбулаторії сімейного типу № 1 -усі 3 штатні одиниці, сторожа центру - 
1 штатну одиницю та інші посади, які не стосуються роботи сторожів. Тобто згідно з цим наказом скорочувалися усі 3 посади сторожів амбулаторії сімейного типу № 1 та 1 посада сторожа центру серед 4-х наявних.
 
Наказом від 20 серпня 2018 року № 287-к «Про звільнення з роботи» позивача звільнено з 20 серпня 2018 року як сторожа амбулаторії сімейного типу № 1
у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників (пункт перший статті 40 КЗпП України) та зобов`язано виплатити компенсацію за 19 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки.
 
Не погоджуючись із звільненням, позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом про скасування зазначеного наказу про його звільнення з основного місця роботи на посаді сторожа, поновлення
на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2018 року 
у задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу головного лікаря КЗ ММР «ЦПМСД № 5» від 20 серпня 2018 року № 287-к про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа амбулаторії сімейного типу № 1, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
 
Скасовано наказ головного лікаря КЗ ММР «ЦПМСД № 5» від 20 серпня 2018 року 
№ 287-к про звільнення ОСОБА_1 з посади сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 з 20 серпня 2018 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року в частині вирішення вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. 
 
Позов ОСОБА_1 в цій частині задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 КНП ММР «ЦПМСД № 5» з 20 серпня 2018 року. Стягнуто з КНП ММР «ЦПМСД № 5» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61 839,18 грн. У решті рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року залишено без змін. 
 
Одразу після поновлення позивача на посаді його ознайомлено із новим наказом від 27 травня 2020 року за №160-к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 », яким за два місяці позивач попереджений про зміну істотних умов праці (графіку робочого часу).
 
Позивач не погодився зі зміною істотних умов праці, подавши відповідачу письмову заяву. У заяві вимагав від відповідача виконати вимоги статті 42 КЗпП України, постанови Миколаївського апеляційного суду та Верховного суду у справі 
№ 490/7708/18, залишивши його на посаді сторожа Центру. Відповідач письмово відмовив у задоволенні цієї вимоги та зазначив, що позивача рішенням суду поновлено саме на посаду сторожа сімейної амбулаторії № 1, при цьому інших вільних вакансій на підприємстві немає, можливість залишити позивача на роботі відсутня.
 
Наказом від 17 вересня 2020 року № 311-К позивача було звільнено із займаної посади з 17 вересня 2020 року на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із неможливістю збереження попередніх умов праці та його відмовою від запропонованих змін істотних умов праці (частина четверта статті 32 КЗпП України).
Також у наказі відповідач послався на ту обставину, що ОСОБА_1 не вийшов на роботу за зміненим робочим графіком, чим підтвердив свою незгоду зі зміненими істотних умов праці.
 
Позивач, вважав наказ від 27 травня 2020 року за № 159-к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 » та наказ від 17 вересня 2020 року № 311-К «Про припинення (звільнення) трудового договору з ОСОБА_1 » протиправними, що зумовлює
їх скасування.
 
Вказував, що відповідно до пунктів 13, 14 рішення Миколаївської міської ради
від 18 травня 2018 року № 37/2 «Про припинення діяльності комунальних закладів ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги» у результаті реорганізації шляхом перетворення у комунальні некомерційні підприємства» припинено діяльність КЗ ММР «ЦПМСД № 5» шляхом перетворення у КНП ММР «ЦПМСД № 5» 
та створено комісію з реорганізації. КНП ММР ЦПМСД № 5» є правонаступником 
КЗ ММР «ЦПМСД № 5», до якого переходять усе майно, усі права та обов`язки.
 
Наказом КЗ ММР «ЦПМСД № 5» від 13 червня 2018 року № 203-к у зв`язку
з раціоналізацією штатної структури закладу за результатами господарської діяльності, відповідно до рішення комісії з реорганізації КЗ ММР «ЦПМСД № 5» (протокол від 13 червня 2018 року № 1) виведено з 15 серпня 2018 року
зі штатного розпису КЗ ММР ЦПМСД № 5» такі посади: сторож амбулаторії сімейного типу № 1 - 3 штатні одиниці; сторож Центру - 1 штатна одиниця, реєстратор медичний рентгенівського архіву рентгенологічного кабінету - 1 штатна одиниця, лікар акушер-гінеколог амбулаторії сімейного типу № 3 - 1 штатна одиниця, лікар акушер-гінеколог амбулаторії сімейного типу № 4 - 1 штатна одиниця, сестра медична амбулаторії сімейного типу № 3 - 1 штатна одиниця.
 
Позивач зазначав, що у 2018 році у відповідача сталася реорганізація, під час якої було скорочено штат працівників, в тому числі і його посаду. Саме такі обставини встановили суди під час розгляду справи № 490/7708/18.
 
На думку позивача, відповідач не мав права звільняти його у зв`язку із зміною істотних умов праці, а повинен був завершити процедуру скорочення штату
та звільнити позивача саме на цій підставі.
 
Вказував, що оскільки у відповідача відбулася зміна в організації виробництва
та праці, яка потребує скорочення штату, роботодавець на виконання судового рішення повинен був надати йому переважне право на роботу сторожем серед трьох наявних вакансій сторожів центру КНП ММР «ЦПМСД № 5», звільнивши за скороченням штату іншого сторожа центру, який не має переваг за статтею 42 КЗпП України.
 
Враховуючи наведене, позивач просив:
- поновити строк на звернення до суду із цим позовом;
- скасувати наказ КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» 
від 26 травня 2020 року № 160-к «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_1 »;
- скасувати наказ КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» 
від 17 вересня 2020 року № 311-к «Про припинення (звільнення) трудового договору з ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з 17 вересня 2019 року як сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 за пунктом 6 статті 36 КЗпП України;
- поновити його на посаді сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5», починаючи з 17 вересня
2020 року;
- стягнути з КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 вересня 
2020 року і до дня поновлення його на посаді.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції 
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із цим позовом.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» про скасування наказів 26 травня 2020 року № 159-к та від 17 вересня 2020 року № 311-к, поновленні на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2023 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2023 року залишено
без змін.
 
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції зазначив, що позивач виходив на роботу за старим графіком роботи доба/через добу, до роботи за новим графіком не став, оскільки був з ним не згоден.
 
11 вересня 2020 року позивач подав директору КНП ММР «УПМСД № 5» заяву про те, що він не згоден із змінами умов праці, та просить залишити його на роботі на посаді сторожа Центру.
 
Апеляційний суд звернув увагу, що законодавством про працю України 
не передбачений механізм (форма) погодження працівника чи його відмови продовжувати роботу в нових умовах. Працівник, будучи попередженим про нові умови праці, висловивши свою незгоду, має право якщо роботодавцем трудовий договір не припинений, змінити своє рішення, повідомивши роботодавця або 
в письмовій формі про скасування раніше заявленої відмови або своїми діями дати згоду на продовження роботи. Матеріалами справи доведено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, наслідком яких стала зміна істотних умов праці позивача, про які позивача, у встановлений законом строк - не пізніше ніж за два місяці, було повідомлено. Оскільки позивач відмовився працювати на нових умовах, його на законних підставах було звільнено з роботи. Таким чином, суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, перевірив їх доказами та надав їм належну оцінку.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що висновок місцевого суду щодо поновлення позивачеві строку для звернення до суду із цим позовом хоча і є помилковим та викладеним без урахування пункту 1 Прикінцевих положень 
КЗпП України, проте на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, 
а апеляційна скарга доводів щодо неправильності цього висновку не містить.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
24 серпня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду 
м. Миколаєва від 20 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2023 року у цій справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішеннізастосувавчастину третю статті 32 та пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2020 року у справі № 641/397/17.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
 
КПММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5»у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у складі колегії суддів 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У листопаді 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Згідно з протоколом від 14 травня 2025 року протоколом повторного автоматизованого визначення складу колегії суддів від 14 травня 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Сердюк В. В. (суддя-доповідач, Петров Є. В., Пророк В. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 у період з 24 грудня 2001 року до 17 вересня 
2020 року працював на посаді «вартівника», а надалі посаду перейменовано 
на «сторожа» амбулаторії сімейного типу № 1 КНП ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» (до реорганізації - Комунальний заклад Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5»).
 
Відповідно до пунктів 13, 14 рішення Миколаївської міської ради від 18 травня 
2018 року № 37/2 «Про припинення діяльності комунальних закладів ММР «Центр первинної медико-санітарної допомоги» у результаті реорганізації шляхом перетворення у комунальні некомерційні підприємства» припинено діяльність 
КЗ ММР «ЦПМСД № 5» шляхом перетворення у КНП ММР «ЦПМСД № 5» та створено комісію з реорганізації. КНП ММР ЦПМСД № 5» є правонаступником КЗ ММР «ЦПМСД № 5», до якого переходять усе майно, усі права та обов`язки.
 
Наказом КЗ ММР «ЦПМСД № 5» від 13 червня 2018 року № 203-к у зв`язку 
з раціоналізацією штатної структури закладу за результатами господарської діяльності, відповідно до рішення комісії з реорганізації КЗ ММР «ЦПМСД № 5» (протокол від 13 червня 2018 року № 1) виведено з 15 серпня 2018 року зі штатного розпису КЗ ММР ЦПМСД № 5» такі посади: сторож амбулаторії сімейного типу № 1 - 3 штатні одиниці; сторож Центру - 1 штатна одиниця, реєстратор медичний рентгенівського архіву рентгенологічного кабінету - 1 штатна одиниця, лікар акушер-гінеколог амбулаторії сімейного типу № 3 - 1 штатна одиниця, лікар акушер-гінеколог амбулаторії сімейного типу № 4 - 1 штатна одиниця, сестра медична амбулаторії сімейного типу № 3 - 1 штатна синиця.
 
Наказом від 20 серпня 2018 року №287-к позивача було звільнено з 20 серпня 
2018 року як сторожа амбулаторії сімейного типу №1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 грудня 2018 року 
у справі №490/7708/18 за позовом       ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі, позивачу відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі. Відщмовляючи в позову, суд виходив зокрема з того, що інші сторожі також мають переваги в залишенні на роботі, а вакантних посад, які б йому могли запропонувати при скороченні не було.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року, рішення суду першої інстанції скасовано наказ головного лікаря комунального закладу «Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» 
від 20 серпня 2018 року №287-к, яким ОСОБА_1 було звільнено з 20 серпня 
2018 рок як сторожа амбулаторії сімейного типу №1 у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
 
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року позивача поновлено також на посаді сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» з 20 серпня 2018 року та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Наказом від 19 травня 2020 року №142-к з 20 травня 2020 року введено до штатного розпису КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» посаду «сторож» в амбулаторії сімейного типу № 1, з посадовим окладом 4723,00 грн, кількість штатних одиниць - 1.
 
Наказом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 20 травня 2020 року № 143-к позивача поновлено на посаді сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 з 20 серпня 2018 року.
 
Наказом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 20 травня 2020 року №132-л «Про зміну в організації виробництва і праці» у зв`язку з реорганізацією підприємства, а саме перетворення комунального закладу у комунальне підприємство виникла та необхідністю оптимізації видатків. З метою скорочення видатків у 2018 році прийнято рішення про встановлення охоронної сигналізації в амбулаторії сімейного типу № 1 та, зважаючи на те, що цілодобові зміни сторожа об`єкту в амбулаторії сімейного типу № 1 не потрібні, з 27 липня 
2020 року запроваджено для сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 п`ятиденний режим роботи із застосування обліку використання робочого часу в порядку і на умовах, визначених правилами внутрішнього розпорядку.
 
20 травня 2020 року директор КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» звернувся до профспілкового комітету закладу про погодження чи непогодження змін істотних умов праці сторожа сімейної амбулаторії №1.
 
Наказом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 26 травня 2020 року № 159-к змінено істотні умови праці ОСОБА_1 : переведено його на такий режим роботи: початок робочого дня - 11 год; обідня перерва з 15 год до 
15 год 30 хв; закінчення робочого дня - 19 год 30 хв З цим наказом позивач ознайомлений 26 травня 2020 року. Така зміна істотних умові праці позивача погоджено профспілковим комітетом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5».
 
26 травня 2020 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про зміну істотних умов праці та встановлення йому п`ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями субота і неділя (початок робочого дня - 11 год; обідня перерва з 15 год до 
15 год 30 хв; закінчення робочого дня - 19 год 30 хв).
 
З 24 липня до 16 серпня 2020 року та з 17 серпня до 10 вересня 2020 року 
ОСОБА_1 перебував у щорічній основній відпустці. Перший робочий день - 
11 вересня 2020 року.
 
У заяві від 11 вересня 2020 року на адресу директора КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» ОСОБА_1 повідомив, що із змінами істотних умов праці не погоджується, та, керуючись постановою Верховного Суду у справі 
№ 490/7708/18 та статтею 42 КЗпП України, просив залишити його на роботі на посаді сторожа Центру.
 
З графіком виходу на роботу у вересні 2020 року позивач ознайомлюватися відмовився, підпис про ознайомлення не поставив, що підтверджується актом 
КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 11 вересня 
2020 року (про такий графік позивача повідомлено 26 травня 2020 року).
 
Починаючи з 11 вересня 2020 року, позивач до виконання своїх обов`язків сторожа амбулаторії сімейного типу № 1 за новим графіком з початком робочого дня 
об 11 год не приступив, що підтверджується актом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 14 вересня 2020 року.
 
14 вересня 2020 року, позивачу під підпис вручено лист із роз`ясненнями щодо наслідків відмови від продовження роботи за новим графіком.
 
Наказом від 14 вересня 2020 року № 153/1-Л створено комісію з проведення службового розслідування та надання висновку щодо можливості залишення сторожа сімейної амбулаторії сімейного типу № 1 ОСОБА_1 на роботі.
 
Актом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» від 16 вересня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 на роботу за новим графіком з початком робочого дня об 11 год не з`явився.
 
Наказом КНП ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 5» 
від 17 вересня 2020 року № 311-к припинено трудовий договір з сторожем амбулаторії сімейного типу № 1 ОСОБА_1 з 17 вересня 2020 року за пунктом 
6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із неможливістю збереження попередніх умов праці і відмовою від запропонованих змін істотних умов праці (частина четверта статті 32 КЗпП України).
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом; 5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, суд переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними (пункт 5 частини першої статті 396 ЦПК України).
 
Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.
 
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі 
№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначено, що «процесуальний закон 
у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин 
на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, 
які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі 
№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що «під судовими рішеннями 
у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи».
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували частину третю статті 32 та пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2020 року у справі № 641/397/17.
 
У справі № 641/397/17 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до директора Харківського регіонального структурного підрозділу ДП«Украерорух», третя особа - Харківська первинна профспілкова організація ВП «Федерація профспілок працівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.У постанові від 05 вересеня 2020 року у справі № 641/397/17 (провадження № 61-8065св19) Верховний Суд. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволених вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та зазначив, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, місцевий суд виходив із того, зміна істотних умов праці не передбачає необхідність звільнення працівника та прийняття його на іншу вакантну посаду. Дії відповідачів щодо надання позивачці переліку вакантних посад на підприємстві підтверджують, що відносно посади провідного юрисконсульта мали місце не зміни істотних умов праці, а скорочення посади, тому звільнення позивачки проведено без законних на те підстав. Оскільки звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства, то вимоги позивачки щодо її поновлення на роботі підлягають задоволенню з дня її звільнення.
 
У цій справі Верховний Суд також виснував, що на підприємстві мало місце скорочення штату, посада, яку займала позивачка, була виключена зі штатного розпису, тому звільнення її на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України є незаконним.
 
Таким чином, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2020 року у справі № 641/397/17, та на які посилався заявник у касаційній скарзі, не є подібними, встановлені фактичні обставини є різними. Зокрема, у справі, що переглядається встановлено, що на виконання рішення суду наказом відповідача було введено до штатного розпису підприємства посаду «сторож» у кількості 1 штатної одиниці та позивача поновлено на посаді сторожа амбулаторії сімейного типу № 1. Водночас надалі позивача звільнено з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку із неможливістю збереження попередніх умов праці і відмовою від запропонованих змін істотних умов праці (частина четверта статті 32 КЗпП України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі 
«Diya 97 v. Ukraine», заява № 19164/04, § 47).
 
Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, на підставі пункту 5 частини першої статті 396 цього Кодексу виснує про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Центрального районного судум. Миколаєва від 20 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2023 року, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, стосуються фактичних обставин, які не є подібними.
 
Під час розгляду цієї справи Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. 
 
Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02).
 
Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Верховний Суд, здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні 
до обраних скаржником підстав касаційного оскарження керується тим, що 
 ОСОБА_1 не аргументував і не довів у касаційній скарзі того, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи зашкодили самій суті права доступу до суду, та не обґрунтовував наявну необхідність забезпечити сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Доводи касаційної скарги зводяться лише до висловлення незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм і фактично є проханням про повторний перегляд справи та встановлення судом касаційної інстанції фактичних обставин спору, що безумовно виходить за межі повноважень Верховного Суду.
 
Верховний Суд наголошує, що незгода заявника із судовим рішенням не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину як негативні наслідки для заявника прийняттям цього судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі 
пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, 
що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2020 року у справі № 641/397/17, на які посилався заявник у касаційній скарзі, викладені за інших фактичних обставин, та не є подібними до обставин у справі, що переглядається, то суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Отже, наведеною нормою Закону передбачено повернення судового збору в разі закриття (припинення) провадження у справі.
 
В ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зазначено, що повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі                       від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження № 11-42апп19).
 
Оскільки Верховний Суд закриває касаційне провадження у зв`язку з тим, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася, то підстав для розподілу судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Закрити касаційне провадження у справі № 490/3490/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2023 року.
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                   В. В. Сердюк Судді                                                                                                    Є. Петров                                                                                                               В. В. Пророк