ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 р. 	Справа № 480/8269/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 року (ухвалене  суддею І.Г. Шевченко) в справі № 480/8269/23
за позовом                   ОСОБА_1  
до                  Військової частини НОМЕР_1                          
про визнання протиправними та скасування наказів,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив: визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №98 від 08.04.2023 р. в частині зняття позивача з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023 р.; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 здійснити виплати грошового забезпечення позивачу з 08.04.2023 р.; визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №211 від 30.04.2023 р. в частині невиконання військовослужбовцем ОСОБА_1 бойового наказу командира військові частини НОМЕР_1 та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу; визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №572 від 31.05.2023 р. в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь позивача суму попередніх витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу в розмірі 11000 грн. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 р. позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 №98 від 08.04.2023 р. в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023 р.; визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 572 від 31.05.2023 р. в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн.; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 р. та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач зазначив, що час відсутності військовослужбовця на службі без поважних причин не зараховується до строків накладення дисциплінарного стягнення, передбачених ч. 1 ст. 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Відповідач вважає, що 28.04.2023 р. є днем закінчення службового розслідування, згідно вимог п. 3 розділу ІІІ Порядку №608, та позивач, будучи відсутній на службі з 08.04.2023 р. без поважних причин, повернувся до військової частини НОМЕР_1 лише 31.05.2023 р., та в цей же день наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 31.05.2023 р. №572 на позивача накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України «сувора догана», у зв`язку з чим, оскаржуваний позивачем наказ командира військової частини НОМЕР_1 №572 від 31.05.2023 р. (по стройовій частині), відповідає вимогам закону, прийнятий на підставі, в межах строків, повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 за №28 від 27.01.2022 р. головного сержанта ОСОБА_1 призначеного наказом командира НОМЕР_2 Окремої мотопіхотної бригади оперативного командування “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” від 27.01.2022 р. №14-РС на посаду заступника командира бойової машини-навідника-оператора 3 механізованого відділення 1 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 з 27.01.2022 р. зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення (а.с.17).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 №1 від 01.01.2023 р. головного сержанта ОСОБА_1 , призначеного на посаду командира бойової машини-командира відділення 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу механізованої роти, ВОС 12144А/182, вважати таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.16).
08.04.2023 р. командиром механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 складено рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про відмову 08.04.2023 р. від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , серед, яких наявний за пп.8 і позивач (а.с.29).
08.04.2023 р. командиром військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_4 прийнято наказ за №98, яким ОСОБА_1 , на підставі вищевказаного рапорту ОСОБА_5 разом з іншими військовослужбовцями визнано такими, що незаконно перебувають за межами військової частині та знято з усіх видів забезпечення з 08.04.2023 р. (а.с. 30-31).
09.04.2023 р. командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 прийнято наказ (з адміністративно-господарської діяльності) №351 “Про призначення службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ”, призначено службове розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу, у тому числі позивачем (порядковий номер 8). Проведення службового розслідування доручено заступнику командира роти з морально-психологічного забезпечення механізованої роти військової частини НОМЕР_1 капітану ОСОБА_6 (а.с. 32-33).
У цей же день, 09.04.2023 р. складено доповідь на адресу командира військової частини НОМЕР_3 по факту відмови від виконання бойового наказу та не прибуття до нового місця служби (дислокації підрозділу) військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 (а.с.34).
11.04.2023 р. командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ (по стройовій частині) за №101, яким, особовий склад військової частини НОМЕР_1 , серед яких і ОСОБА_1 , з 11 квітня 2023 р. увільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командира НОМЕР_4 окремого мотопіхотного військової частини НОМЕР_2 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (а.с. 38-39).
28.04.2023 р. заступником командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 за наслідками проведеного службового розслідування складено акт службового розслідування, який затверджено командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 (а.с. 46-62). 
30.04.2023 р. за результатами службового розслідування командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 прийнято наказ №211 “Про підсумки службового розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ” (а.с. 65-66), яким вирішено: службове розслідування вважати закінченим; за самоусунення від виконання службових обов`язків, через самовільне залишення місця служби та військової частини НОМЕР_1 , визначених статтями 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби, порушення вимог статей 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зокрема, позивача притягнути владою командира військової частини до дисциплінарної відповідальності; відповідно до п. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України помічнику командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, враховуючи, що в ході проведення службового розслідування встановлено наявність в діях позивача ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402  та ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, копію акту та матеріалів службового розслідування до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіального управління Державного бюро розслідувань для надання правової оцінки; командирам підрозділів військової частини посилити контроль за обліком наявності особового складу частини в службовий час; даний випадок довести до всього особового складу частини що його стосується.
31.05.2023 р. командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 прийнято наказ № 572 (з адміністративно-господарської діяльності) "Про притягнення до відповідальності військовослужбовців механізованої роти військової частини НОМЕР_5 ", яким за самоусунення від виконання службових обов`язків через самовільне залишення місця служби, визначених статтями 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби, затвердженого наказом Міністра оборони України від 29.06.2005 № 359, порушення вимог статей 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, на головного сержанта ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення, передбачене пунктом "в" статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України "сувора догана" (а.с. 112).
Не погодившись з прийнятими наказами, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановленого факту недотримання відповідачем процедури притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та передчасного призупинення військової служби позивача до підтвердження належним чином факту самовільного залишення військової частини як діяння, що має ознаки кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 № 2232-XII (в подальшому - Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.
Відповідно до п. 11 Статуту внутрішньої служби, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки, зокрема свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України (в подальшому - Дисциплінарний статут), згідно з преамбулою якого, цей Статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України ().
Статтею 2 Дисциплінарного статуту встановлено, що військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно зі ст. 4 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни
Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
Згідно із ч. 1 ст. 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до ст. 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
Згідно зі ст. 84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до ст. 85 Дисциплінарного статуту, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Статтею 86 Дисциплінарного статуту встановлено, що якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Відповідно до ст. 87 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. 
Згідно із ст. 91 Дисциплінарного статуту, заборонено за одне правопорушення накладати кілька дисциплінарних стягнень або поєднувати одне стягнення з іншим, накладати стягнення на весь особовий склад підрозділу замість покарання безпосередньо винних осіб.
Судовим розглядом встановлено, що на підставі рапорту командира механізованої роти від 08.04.2023 р. (а.с.29), яким було повідомлено про не прибуття позивача до місця дислокації, наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 № 351 від 09.04.2023 р. призначено службове розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти військової частини НОМЕР_1 (а.с. 32).
До призначення і проведення службового розслідування 08.04.2023 р., на підставі зазначеного рапорту командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 прийнято наказ № 98 (по стройовій частині), яким ОСОБА_1 визнано такими, що незаконно перебуває за межами військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 08.04.2023 р. (а.с.30-31). Отже, фактично на підставі вказаного наказу військову службу позивача призупинено.
В ході проведення службового розслідування встановлено факт відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та 08.04.2023 р. неприбуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти Військової частини НОМЕР_1 , у тому числі головного сержанта ОСОБА_1 , що призвело до самоусунення від виконання службових обов`язків. 
Отже, службовим розслідуванням встановлено, що головний сержант ОСОБА_1 з 08.04.2023 р. вважається таким, що незаконно перебуває за межами військової частини.
За висновками службового розслідування в діях військовослужбовця командира бойової машини-командира відділення 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу механізованої роти головного сержанта ОСОБА_1 вбачаються ознаки порушення ст. ст. 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
За наслідками проведеного службового розслідування складено акт про службове розслідування, який затверджений 28.04.2023 р. командиром Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 211 від 30.04.2023 р. про підсумки службового розслідування вирішено ОСОБА_1 та особовий склад роти притягнути до дисциплінарної відповідальності,  враховуючи наявність в діях позивача та особового складу роти ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402 та ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.
31.05.2023 р. командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 прийнято наказ № 572, яким військовослужбовців механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у тому числі ОСОБА_1 , за самоусунення від виконання службових обов`язків через самовільне залишення місця служби притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.
Разом з тим, відповідно до п. 1 розділу IV Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 р. № 608, особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку № 608, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Пунктом 13 розділу ІІІ Порядку № 608 встановлено, що службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). В окремих випадках цей строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більше ніж на один місяць.
Загальний строк службового розслідування не може перевищувати двох місяців.
Згідно з п. 14 розділу ІІІ Порядку № 608, до строку службового розслідування не зараховується час перебування військовослужбовця, стосовно якого проводиться розслідування, у відпустці, на лікуванні або час відсутності з інших документально підтверджених поважних причин. Перенесення строків проведення службового розслідування здійснюється за відповідним наказом посадової особи, яка призначила службове розслідування.
Водночас ст. 87 Дисциплінарного Статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.
Так, у ході судового розгляду встановлено, що службове розслідування за фактом відмови від виконання бойового наказу командира механізованої роти та не прибуття до нового місця дислокації підрозділу військовослужбовцями механізованої роти Військової частини НОМЕР_1 призначено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2023 р., акт службового розслідування за наслідками проведеного розслідування складено та затверджено 28.04.2023 р.
Таким чином, днем закінчення службового розслідування  відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку № 608 є 28.04.2023 р.
Втім, наказ щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення прийнято 31.05.2023 р., тобто поза межами місячного строку від дня його закінчення службового розслідування, встановленого ст. 87 Дисциплінарного Статуту строку притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що внаслідок недотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, останній є протиправним та підлягає скасуванню в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Стосовно висновків суду першої інстанції щодо протиправності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 98 від 08.04.2023 р. в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Скасовуючи зазначений наказ, суд першої інстанції виходив з того, що на момент його прийняття факт самовільного залишення військової частини позивачем як діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, не був підтверджений у  встановленому законом порядку.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначає правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до ч. 4 ст. 85 Дисциплінарного статуту. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
За обставинами справи, 08.04.2023 р. командиром Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 прийнято наказ № 98, яким позивача визнано такими, що незаконно перебуває за межами військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 08.04.2023 р.
При цьому, відповідачем не надано доказів щодо внесення станом на 08.04.2023 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей стосовно кримінального провадження відносно ОСОБА_1 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (самовільне залишення частини або місця служби), що відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII є підставою для призупинення військової служби, виплати грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям.
Слід зазначити, що лише 28.04.2023 р. командиром Військової частини НОМЕР_1 затверджено акт службового розслідування, згідно змісту якого вирішено, що, враховуючи наявність в діях позивача та особового складу роти ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 402 та ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, направити повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, копію акту та матеріалів службового розслідування до спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіального управління Державного бюро розслідувань для надання правової оцінки.
Однак, в силу вимог ст. 24 Закону № 2232-XII, саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину та відповідно призупинення виплати грошового забезпечення та здійснення інших видів забезпечення.
Таким чином, наказ командира Військової частини НОМЕР_1 № 98 від 08.04.2023 р. прийнято передчасно, без дотримання положень ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII та Порядку № 260.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування наказу командира Військової частини № 98 від 08.04.2023 р. в частині зняття позивача з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023 р.
Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що наказ спірний наказ прийнято на виконання вимог п. 15 розділу І наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 р. «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», згідно з яким військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби, суд апеляційної інстанції зазначає, що такий наказ виданий до проведення службового розслідування та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тому визнаючи  позивача таким, що самовільно залишив місце служби та позбавляючи його всіх видів забезпечення з 08.04.2023 р., відповідач порушив положення ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XII.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що для належного захисту порушених прав позивача, необхідно визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №98 від 08.04.2023 р. в частині зняття ОСОБА_1 з усіх видів грошового забезпечення з 08.04.2023 р. та визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 572 від 31.05.2023 р. в частині притягнення військовослужбовця ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.  
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог щодо правомірності прийняття оскаржуваних наказів, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині стягнення правничої допомоги.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 01.05.2025 в справі № 480/8269/23 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	В.А. Калиновський    О.А. Спаскін