Номер провадження: 22-ц/813/3402/25 
Справа № 521/2230/22
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач - Приватне підприємство «МОНОЛІТ»
представник відповідача – Резнікова Любов Іванівна
третя особа - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кобильника Дениса Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Тополевої Ю.В., у приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МОНОЛІТ», за участі третьої особи: ОСОБА_3 , про визнання права власності,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси із позовом до Приватного підприємства «МОНОЛІТ», за участі третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнути з ПП «МОНОЛІТ» на користь ОСОБА_1 витрати, які позивач понесла у зв?язку з розглядом справи.
Позов обґрунтований наступними обставинами, 07 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «МОНОЛІТ» було укладено Договір № 3/90 про дольову участь у будівництві житла. Згідно умов Договору замовник за рахунок власних коштів фінансує, а виконавець здійснює будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка передається замовнику в порядку та на умовах, передбачених даним договором. Плановий термін закінчення будівництва та здачі в експлуатацію даного житлового будинку є 4 квартал 2012 року. Пунктом 2.1 договору визначено, що загальна вартість квартири становить 150 000 грн. 35 коп. Загальна вартість є остаточною та підлягає зміні лише у випадках, передбачених п. п. 1.2 та 2.1 даного Договору.
Відповідно до п. 3.1.3 Договору, виконавець зобов`язується після здачі будинку в експлуатацію передати у власність замовнику квартиру за актом приймання-передачі, лише за умови оплати замовником всієї вартості даної квартири, з урахуванням укладених сторонами додаткових угод. Згідно до п. 3.2.1 Договору, замовник зобов`язується оплатити вартість квартири в розмірі і в строки, передбачені умовами даного Договору та додатковими угодами до нього. Пунктом 3.2.2 Договору закріплений обов`язок замовника прийняти від виконавця квартиру, яка вказана у п.1.1 даного Договору, за актом приймання-передачі. Договором передбачено, що замовник надає свою згоду на передачу житлового будинку АДРЕСА_3 на баланс експлуатаційної організації ТОВ «МОНОЛІТ-ТРЕЙДЕР ЛТД» без передачі права власності на таке майно.
Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 14312083415 від 25.05.2012 будівельною компанією ПП «МОНОЛІТ» здійснено будівництво 10-ти поверхового 3-х секційного житлового будинку в житловому районі «Курсаки», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно Акту приймання-передачі житлового будинку тимчасовому балансоутримувачу від 05.06.2012 року, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , передано балансоутримувачу ТОВ «МОНОЛІТ-ТРЕЙДЕР ЛТД».
Позивачем всі зобов`язання за Договором № 3/90 про дольову участь у будівництві житла від 07 квітня 2012 року були виконані в повному обсязі, що підтверджується касовими документами, які наявні у відповідача. ОСОБА_1 07 квітня 2012 року було внесено оплату вартості квартири у розмірі, еквівалентному 17 500 доларів США, яку було внесено до каси, що підтверджується касовим ордером № 142, який наявний у відповідача. 
Також, позивачем було здійснено подальші оплати на суму, яка перевищує суму вартості квартири за Договором, через шахрайські дії іншої особи, щодо якої відкрито кримінальне провадження та розглядається обвинувальний акт у Малиновському районному суді м. Одеси. 
Такими сумами є: 17.07.2017 року - у розмірі, еквівалентному 600 доларів США; 06.09.2017 року - у розмірі, еквівалентному 850 доларів США; 07.11.2017 року - у розмірі, еквівалентному 1 700 доларів США; 11.01.2018 року - у розмірі, еквівалентному 800 доларів США. 
Тобто у період з 2012 року по 2018 рік, позивач сплатила відповідачу за Договором від 07.04.2012 суму у розмірі 21 450 доларів США, що у чотири рази перевищу суму за вказаним Договором. Жодних додаткових угод, якими обумовлена інша сума (збільшена) за договором ОСОБА_1 з відповідачем не укладала. З урахуванням того, що будинок був прийнятий в експлуатацію, право власності позивача не визнається відповідачем, на підставі ст. 331, 392 ЦК України, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом визнання за нею право власності на спірну квартиру.
Позивач та її чоловік, ОСОБА_3 , з моменту заселення у квартиру АДРЕСА_5 , несуть весь тягар обслуговування об?єкта нерухомого майна, сплату комунальних послуг із водо-, газо-, теплопостачання, оплату за споживану електроенергію, сплату СДПТ та оплату послуг з охорони, що підтверджується чисельними квитанціями. Тобто, позивач разом із своєю родиною на протязі всього проміжку часу з моменту укладання договору відкрито користується своєю власністю, про що достеменно відомо відповідачу. Жодних претензій, судових спорів щодо неналежного виконання умов договору у відповідача до ОСОБА_1 не має.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МОНОЛІТ», за участі третьої особи: ОСОБА_3 про визнання права власності – залишено без задоволення.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що незважаючи на відсутність в матеріалах справи оригіналу додаткової угоди № 1 від 07.04.2017, якою було визначено дійсна вартість спірної квартири, факт укладення між сторонами додаткової угоди підтверджується здійсненими позивачем оплатами на виконання договору в розмірі 21 450 доларів США, що визнано сторонами правочину, а не в розмірі 150 000 грн., 35 коп., на якій наполягає позивач, як на остаточній вартості квартири.
Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що вартість спірної квартири була остаточною і визначеною договором № 3/90 від 07.04.2012 в розмірі 150 000 грн. 35 коп., так як ці доводи спростовуються пунктами 3.1.3 та 3.2.1. договору, які передбачають передачу спірної квартири у власність позивача при умові оплати всій вартості квартири з врахуванням укладених сторонами додаткових угод.
Враховуючи те, що оплату в повному обсязі по договору № 3/90 від 07.04.2012 року з врахування додаткової угоди до нього № 1 від 07.04.2017 року ОСОБА_1 не здійснено, у відповідача було право на розірвання договору в односторонньому порядку на підставі п. 5.3. договору № 3/90 та в порядку статті 611 ЦК України.
Вказані обставини дають суду підстави вважати, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, а тому задоволенню не підлягає.
Короткий виклад вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.11.2024 – скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ПП "Моноліт" про визнання права власності на квартиру – задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального закону.
Зазначає, що складений від 08.02.2023 акт не відповідає встановленій у Додатку №15 до Правил формі, так як відповідач спочатку повинен був направити на розгляд ЕК архівного відділу міської ради, у зоні комплектування якої перебуває установа, яка повинна була схватили цей акт і потім вже ПП «Моноліт» мав би право на знищення документів, зазначених у акті від 08.02.2023, проте відповідач зробив це передчасно, щоб не нести кримінальну відповідальність за підробку документів.
Водночас, у зв`язку зі знищенням оригіналу Додаткової угоди №1 від 07.04.2017, який є первинним бухгалтерським документом відповідно до п.2.1 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88 та статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідач зобов`язаний був скласти та долучити до акту довідку про проведення перевірки контролюючими органами або ревізії чи державного фінансового аудиту з питань дотримання податкового, митного та іншого законодавства (крім державного фінансового аудиту окремих господарських операцій) органами державного фінансового контролю, яка є невід`ємним додатком не до такого акту.» 
Разом із цим, суперечливим є і те, що Основний Договір від 07.04.2012 відповідачем не знищено та надано в оригіналі до суду, а от Додаткову угоду №1 від 07.04.2017 – знищено, та і ще під час наявного спору про право у суді, 08.02.2023. На це суд першої інстанції також звернув увагу під час розгляду справи.
Вказує, що з матеріалів справи вбачається недобросовісна поведінка сторони відповідача, який обізнаний про наявну в суді справу з приводу виконання Договору №3/90 від 07.04.2012, надає до суду оригінал Основного договору (без додатків, не зрозуміло чому, адже Додаткова угода №1 є частиною Основного договору, а потім бере і навмисно знищує Додаткову угоду №1, складаючи акт про знищення «заднім числом», без дотримання належної процедури та погодження від окремих органів влади). 
Через таку поведінку сторони відповідача суд за клопотанням сторони позивача на підставі ч. 8 ст. 84 ЦПК України застосував до ПП Моноліт» заходи процесуального примусу.
Суд першої інстанції був непослідовним у своїх діях, адже в разі застосування ч. 8 ст. 84 ЦПК України та визнання неповажними причин неподання відповідачем до суду оригіналу Додаткової угоди №1, повинен був визнати факт неукладення Додаткової угоди №1 від 07.04.2017 між сторонами та розглянути справу за наявними матеріалами, без врахування Додаткової угоди №1 від 07.04.2017, так як оригінал цього письмового доказу до суду стороною відповідача надано не було. Тим саме, судом порушено ч. 10 ст. 84 ЦПК України.
Крім цього, судом першої інстанції у порушення ч. 6 ст. 95 ЦПК України безпідставно враховано та покладено в основу оскаржуваного рішення копію Додаткової угоди №1 від 07.04.2017, оригінал якої не надано до суду без поважних причин (як і встановлено судом) стороною відповідача. Суд не мав законних підстав брати до уваги такий папірець, оскільки копія Додаткової угоди №1 від 07.04.2017 не є допустимим доказом, дійшов хибних висновків про доведеність факту укладання такої Угоди, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ненадання відповідачем до суду оригіналу Додаткової угоди №1 (через його знищення в період вже розгляду справи в суді) та не призначення через це судової почеркознавчої експертизи, висновок якої міг підтвердити доводи ОСОБА_1  про підробку підпису на додатковій угоді №1 та водночас спростувати факт укладення такої угоди, є достатніми для застосування наслідків, передбаченихчастиною шостою статті 95 ЦПК України, відповідно до яких якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Судом встановлено та відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт шахрайства з боку третіх осіб ( ОСОБА_4 ) відносно ОСОБА_1 та її сім`ї щодо вкладення останньою грошових коштів в спірний об`єкт нерухомості.
Наразі триває судовий розгляд обвинувального акту відносно ОСОБА_4 за фактом шахрайства (підтверджуючі документи знаходяться в матеріалах справи).
З огляду на шахрайські дії ОСОБА_4 та через те, що відповідач не видавав на руки позивачці жодних документів (що підтверджено в судовому засіданні 13.11.2024) стосовно здійснення нею оплат за спірне житло, остання не володіла достовірною інформацією про розмір суми заборгованості, так як не знала, скільки ОСОБА_4 вніс грошей у касу ПП "Моноліт" чи вніс він їх взагалі, а тому продовжувала справно платила за Договором №3/90 про дольову участь у будівництві житла від 07.04.2012, опираючись на добросовісність відповідача, який повинен був повідомити про повне виконання означеного Договору ОСОБА_1 , однак в супереч цьому, почав безпідставно вимагати сплату більших сум.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 відмовити, рішення Маліновського районного суду м. Одеси від 21.11.2024 залишити без змін.
Вказує, що оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та ухваленим з дотримання норм матеріального та процесуального закону.
Явка в судове засідання
Представники сторін з`явились до суду та надали свої пояснення.
Позиція апеляційного суду
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Однак вказаним нормам оскаржуване рішення не відповідає, з огляду на таке.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, 07 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «МОНОЛІТ» було укладено Договір № 3/90 про дольову участь у будівництві житла (т. 1 а. с. 15, оригінал т. 2, а.с. 2).
Відповідно до п. 1.1. Договору замовник за рахунок власних коштів фінансує, а виконавець здійснює будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , яка передається замовнику в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Плановий термін закінчення будівництва та здачі в експлуатацію даного житлового будинку є 4 квартал 2012 року (п.1.4 Договору).
Пунктом 2.1 Договору визначено, що загальна вартість квартири становить 150 000, 35 гривень.
Загальна вартість є остаточною та підлягає зміні лише у випадках, передбачених п. п. 1.2 та 2.1 даного Договору (п.2.2).
Відповідно до п. 3.1.3 Договору, виконавець зобов`язується після здачі будинку в експлуатацію передати у власність замовнику квартиру, яка вказана в п.1.1 даного Договору за актом приймання-передачі, лише за умови оплати замовником всієї вартості даної квартири, з урахуванням укладених сторонами додаткових угод.
Згідно п. 3.2.1 Договору, замовник зобов`язується оплатити вартість квартири в розмірі і в строки, передбачені умовами даного Договору та додатковими угодами до нього.
Пунктом 3.2.2 Договору закріплений обов`язок замовника прийняти від виконавця квартиру, яка вказана у п.1.1 даного Договору, за актом приймання-передачі.
Договором передбачено, що замовник надає свою згоду на передачу житлового будинку АДРЕСА_3 на баланс експлуатаційної організації ТОВ «МОНОЛІТ-ТРЕЙДЕР ЛТД» без передачі права власності на таке майно.
Відповідно до Декларації про готовність об?єкта до експлуатації № OD 14312083415 від 25.05.2012 року будівельною компанією ПП «МОНОЛІТ» здійснено будівництво 10-ти поверхового 3-х секційного житлового будинку в житловому районі «Курсаки», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 19).
Згідно Акту приймання-передачі житлового будинку тимчасовому балансоутримувачу від 05.06.2012 року, житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , передано балансоутримувачу ТОВ «МОНОЛІТ-ТРЕЙДЕР ЛТД» (т. 1 а. с. 25).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що свої зобов`язання за Договором № 3/90 про дольову участь у будівництві житла від 07 квітня 2012 року нею були виконані в повному обсязі, шляхом оплати повної вартості спірної квартири.
Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги ОСОБА_1 направлені на визнання за нею права власності на квартиру, яка збудована за її кошти, сплачені нею на підставі договору про дольову участь у будівництві житла від 07.04.2012 року.
До предмету доказування у вказаній справі відноситься підтвердження факту повного виконання з боку позивача умов договору в частині оплати повної вартості квартири, що, в подальшому, зумовлює виникнення у позивача права власності на спірну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 89,5 кв. м.
Під час розгляду справи, відповідач не заперечував, що ОСОБА_1 було внесено оплату вартості квартири у розмірі, еквівалентному 17 500 доларів США, яку було внесено до каси ПП «Моноліт» та подальші оплати: 17.07.2017 року - у розмірі, еквівалентному 600 доларів США; 06.09.2017 року - у розмірі, еквівалентному 850 доларів США; 07.11.2017 року - у розмірі, еквівалентному 1 700 доларів США; 11.01.2018 року - у розмірі, еквівалентному 800 доларів США. В загальному розмірі внесені позивачем грошові кошти на виконання умов договору складають 21 450 доларів США.
Про таку ж саме суму, еквівалентну 21 450 доларів США, вказала і позивач під час розгляду справи, пояснивши, що вона була внесена на виконання умов договору.
Тому вказані обставини визнані судом та не підлягають доказуванню.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначено про те, що жодних додаткових угод, якими обумовлена інша сума вартості спірної квартири, ніж 150 000 грн., 35 коп., визначених договором № 3/90 від 7 квітня 2012 року за договором позивач з відповідачем не укладала.
На спростування вказаних тверджень позивача представником відповідача до суду надано копію додаткової угоди № 1 до від 07 квітня 2017 року до договору про дольову участь в будівництві житла № 3/90 від 07 квітня 2012 року (т. 1 а. с. 226).
Додатковою угодою № 1 від 07 квітня 2017 року пункт 2.1 договору № 3/90 від 07 квітня 2017 року викладено в наступній редакції: «Загальна вартість квартири складає 1 553 272 грн., що за курсом НБУ відповідає 58 175 доларів США. Замовник сплачує виконавцю вартість квартири в строк до 07.04.2020 року в наступному порядку: - первинний внесок становить 467 250 грн., що за курсом НБУ становить 17 500 доларів США; протягом трьох років з моменту укладення додаткової угоди № 1 до договору № 3/90 від 07.04.2012 року замовник погашає остаток суми боргу в розмірі 40675 доларів США шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі, не менш, ніж 850 доларів США в місяць, однак не менше, ніж 13 560 доларів США за календарний рік.
В ході судового розгляду позивачем заперечувалось підписання та укладання нею додаткової угоди № 1 від 07 квітня 2017 року.
На виконання ухвали суду про витребування оригіналу додаткової угоди № 1 від 07 квітня 2017 року стороною відповідача надано до суду акт від 08.02.2023 року № 1 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду (т. 2 а. с. 63) з поясненнями про те, що додаткова угода № 1 від 07 квітня 2017 року знищена шляхом спалення враховуючи те, що договір № 3/90 від 07 квітня 2012 року між відповідачем та позивачем було розірвано в односторонньому порядку та в зберіганні додаткової угоди № 1 до розірваного договору немає необхідності.
На підтвердження факту розірвання договору стороною відповідача до суду надано копію листа-повідомлення від 07.04.2020 року на адресу ОСОБА_1 , яким її повідомлено про розірвання договору № 3/90 від 07.04.2012 року в односторонньому порядку з 07.04.2020 року в порядку, передбаченому п. 5.3 вищевказаного договору, в зв`язку з відмовою позивача від виконання своїх грошових зобов`язань по оплаті квартири в розмірі та строки, передбачені додатковою угодою № 1 від 07.04.2017 року (т. 2 а. с. 233).
На підтвердження отримання ОСОБА_1 листа-повідомлення про розірвання договору в односторонньому порядку відповідачем надано до суду копію накладної № 1372 про вручення позивачу листа 07.04.2020 року о 16:10 год. кур`єрською службою доставки з підписом ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 234).
Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції вказав, що незважаючи на відсутність в матеріалах справи оригіналу додаткової угоди № 1 від 07.04.2017, якою було визначено дійсна вартість спірної квартири, факт укладення між сторонами додаткової угоди підтверджується здійсненими позивачем оплатами на виконання договору в розмірі 21 450 доларів США, що визнано сторонами правочину, а не в розмірі 150 000 грн., 35 коп., на якій наполягає позивач, як на остаточній вартості квартири.
Суд не прийняв до уваги доводи позивача про те, що вартість спірної квартири була остаточною і визначеною договором № 3/90 від 07.04.2012 року в розмірі 150 000 грн. 35 коп., так як ці доводи спростовуються пунктами 3.1.3 та 3.2.1. договору, які передбачають передачу спірної квартири у власність позивача при умові оплати всій вартості квартири з врахуванням укладених сторонами додаткових угод.
Враховуючи те, що оплату в повному обсязі по договору № 3/90 від 07.04.2012 року з врахування додаткової угоди до нього № 1 від 07.04.2017 року ОСОБА_1 не здійснено, у відповідача було право на розірвання договору в односторонньому порядку на підставі п. 5.3. договору № 3/90 та в порядку статті 611 ЦК України.
Вказані обставини дають суду підстави вважати, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та таким, що не підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, а тому задоволенню не підлягає.
Однак колегія суддів не погоджується з вказаним висновком виходячи з наступного.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів фізичних осіб.
За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до суду наділені, зокрема, фізичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Надаючи відповідну правову оцінку доводам сторін, судова колегія вважає, що матеріалами справи не підтверджено факт укладення між сторонами додаткової угоди № 1 від 17 квітня 2017 року до договору № 3/90 від 07 квітня 2012 року, так як фактично ОСОБА_1 в повному обсязі грошових зобов`язань визначених договором № 3/90 від 07 квітня 2012 року, виконано договір №3/90 з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України).
Колегія суддів звертає увагу, що частиною 6 статті 95 ЦПК України встановлено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
В матеріалах справи міститься завірена адвокатом додаткова угода №1 до договору № 3/90 від 07 квітня 2012 року на аркуші справи 226 та 232 том 1, які завірені адвокатом 23.02.2022 та 10.01.2023 відповідно, однак вказані копії договору є ідентичними, крім зазначення номеру телефону замовника, який в договорі на аркуші справи 232 наявний, проте на аркуші справи 226 – відсутній.
Тому апеляційний суд критично ставиться до копії вказаного договору, оскільки не зрозуміло який саме договір укладався між сторонами та посилається у своїх запереченнях відповідач.
Крім того з матеріалів справи вбачається, позивачка заперечувала факт підписання вказаної угоди, наголошуючи на тому, що даний документ є підроблений. На підтвердження своїх доводів, позивачем було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи вказаного письмового доказу. 
При цьому, суд протокольною ухвалою задовольнив перше клопотання та зобов`язав відповідача надати до суду оригінал письмового доказу, на що представник відповідача повідомила, що оригінал буде наданий на наступному судовому засіданні (підтверджується протоколом судового засідання).
Однак, в наступне судове засідання представник відповідача не принесла до суду оригінал доказу, що витребувовся судом. Через це, було постановлено окрему ухвалу про витребування у відповідача оригіналу Додаткової угоди №1 від 07.04.2017.
На наступне судове засідання представник відповідача повідомила, що оригінал письмового доказу, що суд витребував було «знищено», про що складено акт від 08.02.2023 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду (а.с. 63-64, том 2). 
Водночас, колегія суддів критично ставиться до такого складеного документу, з огляду на наступне. 
Відповідно до матеріалів справи знищення договору відбулось через тиждень після звернення позивача до суду (т.1 а.с.1), та після витребування його судом у відповідача. 
Крім того, порядок знищення документів на підприємствах встановлено Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5 (далі – Правила). 
Зокрема, пунктами 4-6 глави 3 «Складання актів про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, та знищення документів» розділу V вказаних Правил встановлено наступне.
«4. Установи, у діяльності яких не утворюються документи НАФ, подають схвалені ЕК установи акти про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, разом з описами справ з кадрових питань (особового складу) на розгляд ЕПК (ЕК) державної архівної установи, ЕК архівного відділу міської ради, у зоні комплектування якої перебуває установа.
5. У разі внесення до акта про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, первинної фінансової та бухгалтерської документації установа додає до нього довідку про проведення перевірки контролюючими органами або ревізії чи державного фінансового аудиту з питань дотримання податкового, митного та іншого законодавства (крім державного фінансового аудиту окремих господарських операцій) органами державного фінансового контролю.
У довідці також зазначаються відомості про наявність або відсутність: фінансових операцій, що відповідно до вимог законодавства підлягають фінансовому моніторингу, за зазначені в акті роки; спорів (суперечок), порушення кримінальних справ, відкриття судами проваджень у справах.
Довідка підписується керівником установи та скріплюється печаткою установи (за наявності). 
6. Погоджені (схвалені) акти про вилучення для знищення документів, не внесених до НАФ, затверджуються керівником установи, після чого установа має право знищити документи.» 
З наведеного вбачається, що складений від 08.02.2023 акт не відповідає встановленій у Додатку №15 до Правил формі, так як відповідач спочатку повинен був направити на розгляд ЕК архівного відділу міської ради, у зоні комплектування якої перебуває установа, яка повинна була схватили цей акт і потім вже ПП «Моноліт» мав би право на знищення документів, зазначених у акті від 08.02.2023, проте відповідач зробив це передчасно.
Водночас, у зв`язку зі знищенням оригіналу Додаткової угоди №1 від 07.04.2017, який є первинним бухгалтерським документом відповідно до п.2.1 Положення «Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88 та статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідач зобов`язаний був скласти та долучити до акту довідку про проведення перевірки контролюючими органами або ревізії чи державного фінансового аудиту з питань дотримання податкового, митного та іншого законодавства (крім державного фінансового аудиту окремих господарських операцій) органами державного фінансового контролю, яка є невід`ємним додатком до такого акту. 
Разом із цим, суперечливим є і те, що Основний Договір від 07.04.2012 відповідачем не знищено та надано в оригіналі до суду, а от Додаткову угоду №1 від 07.04.2017 – знищено, та і ще під час наявного спору про право у суді, 08.02.2023. 
На це суд першої інстанції також не звернув увагу під час розгляду справи. 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них.
Сторона не може вчинити несумісну дію з певним розумінням, яке виникло за незалежних від неї причин в іншої сторони, маючи на увазі, що ця інша сторона, розумно на нього покладаючись, вчинила дію на шкоду собі.
Отже, підсумовуючи викладене, вбачається лише недобросовісна поведінка сторони відповідача, який обізнаний про наявну в суді справу з приводу виконання Договору №3/90 від 07.04.2012, надає до суду оригінал Основного договору без додатків, адже Додаткова угода №1 є частиною Основного договору, а потім знищує Додаткову угоду №1, складаючи акт про знищення, без дотримання належної процедури та погодження від окремих органів влади.
Через таку поведінку сторони відповідача суд за клопотанням сторони позивача на підставі ч. 8 ст. 84 ЦПК України застосував до ПП «Моноліт» заходи процесуального примусу.
Судом першої інстанції у порушення ч. 6 ст. 95 ЦПК України безпідставно враховано та покладено в основу оскаржуваного рішення копію Додаткової угоди №1 від 07.04.2017, оригінал якої не надано до суду без поважних причин як і встановлено судом. 
Суд не мав законних підстав брати до уваги такий доказ, оскільки копія Додаткової угоди №1 від 07.04.2017 не є допустимим доказом, дійшов хибних висновків про доведеність факту укладання такої Угоди, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
На переконання апеляційного суду, ненадання відповідачем до суду оригіналу Додаткової угоди №1 (через його знищення в період вже розгляду справи в суді) та не призначення через це судової почеркознавчої експертизи, висновок якої міг підтвердити доводи ОСОБА_1 про підробку підпису на додатковій угоді №1 та водночас спростувати факт укладення такої угоди, є достатніми для застосування наслідків, передбачених частиною шостою статті 95 ЦПК України, відповідно до яких якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Що узгоджується з висновками Верховного суду викладеного у постанові від 04 лютого 2020 року, справа № 2/2218/3845/11, від 13 липня 2022 року справа № 201/7705/19.
На підставі викладеного, суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, дійшов хибного висновку про підтвердження факту укладення між сторонами додаткової угоди № 1 від 17 квітня 2017 року до договору № 3/90 від 07 квітня 2012 року та не виконання ОСОБА_1 в повному обсязі грошових зобов`язань, визначених договором № 3/90. 
Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Щодо визнання права власності на квартиру, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.
Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.
У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).
Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).
У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.
Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.
Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).
У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).
При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.
Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.
Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.
Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.
Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.
Як вбачається з договору № 3/90 від 07 квітня 2012 року сума договору складає 150 000, 35 грн. 
Вказана сума із надлишком сплачена ОСОБА_1 в касу ПП «Моноліт», що не заперечувалося сторонами та встановлено судом в оскаржуваному рішенні. 
До предмету доказування у вказаній справі відноситься підтвердження факту повного виконання з боку позивача умов договору в частині оплати повної вартості квартири, що, в подальшому, зумовлює виникнення у позивача права власності на спірну квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 89,5 кв. м.
Крім того, апеляційний суд бере до уваги, покази позивачки, які не заперечувались представником позивача, що позивачка проживала у квартирі з 2017 року, тобто в розумінні конвенційних вимог тривалий час мирно володіє майном, також в додатках до позову містять докази проведення ремонтних робіт у спірній квартирі та сплата всіх комунальних послуг колишнім чоловіком позивачки.
Факт зміни вказаної суми договору, в тому числі, але не виключно, шляхом укладання будь-яких додаткових угод до Основного договору №3/90, відповідачем під час розгляду справи не доведено, а додатковий договір на який посилається сторона відповідача був знищений відповідачем після вимоги суду про витребування договору для проведення експертизи. А тому на думку колегії суддів, договір про пайову участь №3/90 від 07.04.2012 був виконаний позивачкою у повному обсязі. 
Правовим наслідком цього є визнання права власності на спірний об`єкт за ОСОБА_1 , що відповідає сталій судовій практиці та позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах: від 14.12.2021 по справі №344/16879/15-ц, від 27.02.2019 по справі №761/32696/13-ц, від 03.04.2019 по справі №1609/6643/12, від 15.05.2019 по справі №522/102/13-ц, від 29.05.2019 по справі №1609/6645/12, від 26.06.2019 по справі №761/3428/15-ц.
Доводи відповідача про те, що про укладення спірного додаткового договору свідчить переплата, не може бути підтвердженням укладення між сторонами додаткового договору.
Щодо наданого висновку оцінки вартості квартири представником відповідача беззаперечно не вказує укладення сторонами додаткової угоди про визначення іншої вартості майна.
Посилання, відповідача, що станом на розгляд справи позивач не проживає у спірній квартирі та є розлученою немає правового значення при вирішенні спору про визнання за нею права власності на квартиру, так як відповідачем на заперечувалось факту сплати за договором №3/90 від 07.04.2012 який був виконаний позивачкою у повному обсязі.
Судом першої інстанції вказані обставини не було враховано, що за таких обставин відсутні будь-які законні підстави для відмови у задоволенні позову.
З урахуванням всебічного дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений банком за подання позову та апеляційної скарги в сумі 14 300 гривень.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргуКобильника Дениса Олеговича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2024 року — скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «МОНОЛІТ», за участі третьої особи: ОСОБА_3 , про визнання права власності - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з відповідача ПП «Моноліт» (ЄДРПОУ 30445708) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 14 300 гривень.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко