УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №294/1648/21 Головуючий у 1-й інст. Лесько М.О. 
Категорія 61 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №294/1648/21 за позовом ОСОБА_1 до Чуднівської міської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування
за апеляційною скаргою заступника керівника Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області
на рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Леська М.О. в м.Чуднові, 

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Чуднівської міської ради Житомирської області. Просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) члена КСП «ім.Димитрова» площею 2,37 умовних кадастрових гектарів, розташовану на території Дубищанського старостинського округу Чуднівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її баба ОСОБА_3 . Після смерті баби відкрилася спадщина на майно, до складу якої входить земельна частка (пай) члена КСП «ім. Димитрова», розташована на території Дубищанського старостинського округу Чуднівської об`єднаної територіальної громади Житомирського району Житомирської області. Її баба була членом КСП «ім.Димитрова» (с.Дубище, Чуднівський район, Житомирська область), на момент передачі землі у колективну власність із членів КСП не виключалася та була внесена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Спадщину після смерті її баби прийняв її батько – ОСОБА_2 шляхом вступу в управління спадковим майном, але оформити своїх спадкових прав не встиг та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право на спадщину належить її батьку з моменту відкриття спадщини після смерті його матері, до складу якої входить земельна частка (пай). Після смерті батька вона ( ОСОБА_1 ) є єдиним спадкоємцем його майна першої черги за законом, але у нотаріальному порядку оформити свої права на спадкове майно не може у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на земельну частку (пай). Інші спадкоємці за законом і за заповітом відсутні. За таких обставин, вона ( ОСОБА_1 ) вимушена звернутися до суду із цим позовом.

Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2022 року позов задоволений. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай) розміром 2,73 умовних кадастрових гектара, яка перебувала у колективній власності КСП «імені Димитрова» с.Дубище, Дубищенської сільської ради Чуднівського району Житомирської області, згідно з сертифікатом серії ЖТ №0201552, в порядку спадкування за законом після смерті її баби – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та після смерті її батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.
Доводи апеляційної скарги, зокрема, аргументовані тим, що при розгляді справи суд допустив порушення норм Конституції України, Цивільного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». По-перше, як убачається з суб`єктного складу учасників справи, до розгляду безпідставно не залучено ГУ Держгеокадастру у Житомирській області. По-друге, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин перебування ОСОБА_3  в членах будь-якого КСП, отримання таким КСП державного акта на право колективної власності на землю, включення або не включення особи до відповідних списків, проведення паювання земель КСП, належності спірної земельної ділянки до земель колективної власності, нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв). По-третє, у матеріалах справи відсутній сертифікат про право на земельну частку (пай), що видавався на ім`я  ОСОБА_3 . При цьому, Книга реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), на яку посилається суд першої інстанції у своєму рішенні, не є таким документом. За таких обставин, відсутні правові підстави визнання за ОСОБА_1  права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушені інтереси держави, що є підставою для їх представництва прокурором шляхом подання апеляційної скарги. Ухвалене судом першої інстанції рішення про визнання права власності на земельну частку (пай) підриває устої правової держави, оскільки формує свідомість суспільства про можливість досягнення бажаного результату без додержання вимог закону, тоді як, дотримання вимог Конституції України та земельного законодавства, встановленого порядку набуття та реалізації права на землю становить суспільний та державний інтерес. Органи Держгеокадастру можуть звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі, додержанням встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, зокрема, шляхом оскарження відповідних судових рішень, які такому порядку не відповідають. Прокурор набуває право на представництво, якщо суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно. Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці – він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Незалежно від причин неможливості звернення органу до суду, сам факт не звернення цього органу з позовом свідчить про неналежне виконання ним своїх повноважень. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Окружна прокуратура листом від 29 вересня 2023 року повідомила ГУ Держгеокадастру у Житомирській області про стверджуванні порушення інтересів держави та необхідність вжиття заходів до їх поновлення. Листом від 04 жовтня 2023 року ГУ Держгеокадастру у Житомирській області повідомило, що намірів звертатися з апеляційною скаргою не мають у зв`язку з відсутністю фінансування. Оскільки Чуднівська міська рада Житомирського району Житомирської області та ГУ Держгеокадастру у Житомирській області з апеляційної скаргою на рішення суду першої інстанції до апеляційного суду не зверталися, вказану скаргу подає прокурор, дотримавшись при цьому порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ЦПК України).

У судовому засіданні прокурор Пустовіт М.Л. апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судова повістка, що надсилалася  ОСОБА_1  повернута Укрпоштою з відміткою у поштовому повідомленні «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.163-165). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга ст.19 Конституції України).

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі №761/3884/18).

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Згідно з пунктом 3 ст.131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до положень частини третьої ст.23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання прокурором апеляційної скарги, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання до суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст.257 ЦПК України.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18, із метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п.3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п.4 мотивувальної частини).

Відтак, колегія суддів вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Подібні правові висновки та їх обґрунтування містяться також у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі №815/1567/16 та від 15 червня 2022 року в справі №821/1798/17.

Частиною третьою ст.23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 та від 06 липня 2021 року в справі №911/2169/20.

Відповідно до частин третьої та четвертої ст.56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст.185 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), №61517/00, 31 березня 2005 року).

Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, заступник керівника Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області обґрунтовував незаконність рішення суду першої інстанції, зокрема й тим, що Держгеокадастр є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів, але ГУ Держеокадастру у Житомирській області не було залучено до розгляду цієї справи.

Чуднівська окружна прокуратура Житомирської області, відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру», листом від 29 вересня 2023 року повідомила начальника ГУ Держгеокадастру у Житомирській області про необхідність вжиття заходів щодо оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції (а.с.75-77).

На розгляд повідомлення ГУ Держгеокадастру у Житомирській області листом від 04 жовтня 2023 року сповістило Чуднівську окружну прокуратуру Житомирської області про те, що відсутні кошти для сплати судового збору, а тому в зв`язку із обмеженим фінансуванням ГУ Держгеокадастру у Житомирській області позбавлене можливості самостійно звернутися до суду.

За таких обставин, прокурор попередньо, до звернення до суду з апеляційною скаргою, повідомив про це відповідний суб`єкт владних повноважень.

Враховуючи, що прокурор, який звернувся до суду в інтересах держави, на виконання вимог частини четвертої ст.56 ЦПК України обґрунтував, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, послався на визначені законом підстави для звернення до суду із апеляційною скаргою, а також зазначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, приймаючи до уваги, що ГУ Держгеокадастру у Житомирській області не мало наміру вживати заходів щодо захисту порушеного права власності держави, а Чуднівська міська рада не подала апеляційної скарги також, колегія суддів вважає, що прокурор обґрунтував підстави для представництва інтересів держави у цій справі.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають до задоволення.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки при недоведеності обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції вважав їх встановленими.

Конституцією України визнається, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України (ст.13 Конституції України).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (частини друга та третя ст.78 ЗК України).

Згідно з частинами другою та дев`ятою ст.5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою ст.6 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За змістом ст.ст.22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

За змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. 

У цій справі відсутні випадки, за якими суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11).

На обґрунтування своїх вимог про визнання за нею права власності на земельну частку (пай) у порядку спадкування за заповітом після смерті її батька ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 надала аркуш із Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видані Чуднівською райдержадміністрацією по землям КСП «ім.Димирова» (а.с.9-10). Так, за життя ОСОБА_3 виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЖТ №0201552 під її підпис.

Водночас констатується, що матеріали справи не містять доказів перебування ОСОБА_3 в членах КСП «ім.Димитрова» на час паювання, а також відсутні докази включення ОСОБА_3 до списку осіб, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю відповідного КСП та одержання КСП цього акта.

Разом із тим, згідно з ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст.1223 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року в справі №750/519/21 вказано, «що згідно з пунктом «г» частини першої ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права (пункт 1 частини третьої ст.152 ЗК України). ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України».

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220,1270 ЦК України).

За правилами частини першої ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Разом з тим, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, спадщина приймається двома шляхами: постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини або упродовж шести місяців із часу відкриття спадщини поданням нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини. 

Згідно з ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до частини першої ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина перша ст.1266 ЦК України).

Як зазначалося вище, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та про смерть (а.с.8,12).

Отже, позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , після смерті якого у порядку спадкування за заповітом позивач просить визнати за собою право власності на земельну частку (пай) члена КСП «ім.Димитрова», сертифікат на якій отримала її баба по лінії батька (а.с.7).

За таких обставин, позивач зобов`язана була надати докази того, що її батько після смерті своєї матері спадщину прийняв, яка відкрилася після смерті її баби, оскільки на час смерті баби її син був живим та онука (позивач) до спадщини, що відкрилася для смерті спадкодавця ОСОБА_3 , за законом не доступалася. 

Із цього приводу в матеріалах справи є лише інформаційна довідка зі спадкового реєстру про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не відкривалася (а.с.13). Отже, батько позивача упродовж шести місяців із часу відкриття спадщини після смерті своєї матері нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяви про прийняття спадщини не подав, а доказів того, що батько позивача постійно проживав разом із своєю матір`ю на час відкриття спадщини після її смерті матеріали справи не містять, а тому позивачем не доведено прийняття її батьком спадщини після смерті своєї матері, хоча суд першої інстанції у своєму рішення безпідставно (голослівно) послався на прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті своєї матері на підставі частини третьої ст.1268 ЦК України.

Оскільки не доведена обставина прийняття ОСОБА_2 , тобто батьком позивача, спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то відповідно не доведено, що право на земельну частку (пай) члена КСП «ім.Димитрова» увійшло до складу спадщини, яка відкрилася після смерті батька позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті якого позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом. 

Також матеріали справи не містять доказів того, що батько позивача залишив розпорядження на випадок своєї смерті, тобто заповіт, та сама позивач після смерті свого батьками прийняла спадщину.

Відсутні й постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій.

       У разі неприйняття спадщини батьком позивача після смерті своєї матері відсутні підстави вважати порушеними спадкові права позивача, оскільки не доведено, що земельна частка (пай) увійшла до складу спадщини, яка відкрилася після смерті батька позивача. 

Отже, з огляду на докази, які містяться у матеріалах справи, та встановлені ними обставини позивач не довела порушення її прав на спадкування права на земельну частку (пай), сертифікат на яке отримала її баба за життя, оскільки таке право у неї може існувати лише за умови прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , чого матеріалами справи не доведено, а рішення суду першої інстанції грунтуються на припущеннях. 

Також суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті її баби ОСОБА_3 . У мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції мав дослідити обставину, чи прийняв батько позивача спадщину після своєї матері. Натомість суд першої інстанції всупереч положень чинного цивільно-процесуального законодавства визнав за позивачем право власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом не лише після смерті її батька, але і після смерті її баби. 

Отже, обставини, на які послався суд першої інстанції є недоведеними, а суд першої інстанції послався на них, як на встановлені, хоча докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні. Також має місце неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи. Порушенні й норми процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів апеляційного суду скасовує рішення суду першої інстанції, що узгоджується із положеннями ст.376 ЦПК України. 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої ст.382 ЦПК України, ст.141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволена повністю, то з ОСОБА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чуднівської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області задовольнити.
Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Чуднівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирської обласної прокуратури 1 362 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: