КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 758/3599/22
номер провадження: 22-ц/824/5587/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лоя Олега Миколайовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 року у складі судді Гребенюка В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Медіанта 18», про витребування майна з чужого незаконного володіння,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Медіанта 18» (далі - ТОВ «Медіанта 18»), про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позовна заява мотивована тим, що баба позивачки - ОСОБА_3 (далі - спадкодавець) була власником нерухомого майна: 1/2 нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2014 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Рева І.М. за реєстровим номером №8-978, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 457789880000. За свого життя ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе своє майно ОСОБА_1 , яка є її онукою.
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, після чого відкрилась спадщина, зокрема, на приміщення. Спадкодавець останні 9 років свого життя до самої смерті постійно проживала у Сполучених Штатах Америки де померла, а впродовж останніх 5 років свого життя Україну не відвідувала взагалі. За заявою позивачки від 16 січня 2019 року було відкрито спадкову справу №63616584.
Натомість, 15 травня 2020 року позивачка отримала постанову приватного нотаріуса Київського міського приватного округу Мартинюк С.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що актуальна інформація з Державного реєстру прав на нерухоме майно не підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. За повідомленням нотаріуса з Державного реєстру прав на нерухоме майно вбачалось, що спадкове майно належить на праві власності іншій особі - ОСОБА_4 .
Зазначала, що в ході розслідування такого вибуття майна з власності своєї баби, нею було з`ясовано, що 26 серпня 2018 року складено акт приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Медіанта 2018», відповідно до якого ОСОБА_5 , нібито, після своєї смерті передала свою частку у статутному капіталі Горбачу І.M. , а підпис самої ОСОБА_7 , нібито, посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соколик О.О. На цей момент ОСОБА_3 була померлою, і, відповідно, ніяк не могла приймати жодних корпоративних рішень, як співзасновник товариства.
Позивачка вказувала, що 20 вересня 2018 року державним реєстратором Філії КП Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєвим В.В. прийнято рішення (номер запису про право власності 28025175) про реєстрацію права власності на приміщення за ТОВ «Медіанта 2018» на підставі таких документів:
протоколу №1 загальних зборів учасників ТОВ «Медіанта 2018» від 15 березня 2018 року, відповідно до змісту якого ОСОБА_5 , нібито, разом із ОСОБА_8 створила ТОВ «Медіанта 2018», а вклад до статутного капіталу товариства здійснила шляхом внесення до нього свого приміщення, підписи на яких, нібито, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А;
акту приймання-передачі приміщення б/н виданий 15 березня 2018 року, відповідно до якого спадкодавець, нібито, передала своє приміщення до статутного капіталу ТОВ «Медіанта 2018».
09 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. прийнято рішення (номер запису про право власності 33603367) про реєстрацію права власності на приміщення за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу приміщення від 09 жовтня 2019 року, укладеного між ТОВ «Медіанта 2018» та ОСОБА_4 
02 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. прийнято рішення (номер запису про право власності 45421566) про реєстрацію права власності на приміщення за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.
Вважала, що приміщення незаконно вибуло із володіння власниці ОСОБА_3 . Всі фактичні обставини справи свідчать про те, що спадкодавець не передавала і не могла передавати своє майно (приміщення) до статутного капіталу ТОВ «Медіанта 2018», тобто приміщення вибуло з її власності поза її волею.
Вказувала, що доказами того, що приміщення незаконно вибуло із володіння спадкодавця не з її волі є, зокрема, матеріали кримінального провадження №12020100070002162 від 25 червня 2020 року:
- запит Київської міської прокуратури №7 від 05 листопада 2020 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука I.A.;
- лист приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука I.A. від 10 листопада 2020 року, відповідно до змісту якого, цим нотаріусом не посвідчувалось ані протоколу ані акту прийому-передачі нерухомого майна від 15 березня 2018 року, а також жодних нотаріальних дій щодо ОСОБА_3 та ТОВ «Медіанта 2018» не вчинялось, підписи від його імені та його печатка на вищезазначених документах підроблені;
- запит Київської міської прокуратури №7 від 09 листопада 2020 року до Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України;
- лист Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України від 20 листопада 2020 року (у відповідь на запит), відповідно до змісту якого ОСОБА_3 з 19 листопада 2015 року по 19 листопада 2020 року не перетинала державний кордон України та лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим;
- постанова про визнання приміщення речовим доказом від 01 грудня 2020 року.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила витребувати у ОСОБА_2 з її володіння нерухоме майно: 1/2 нежитлової будівлі літ.Г, загальною площею 614,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, всупереч доводів ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно правомірно у порядку, встановленому для виконання судових рішень, а саме через придбання його на електронних торгах, проведених приватним виконавцем у межах виконавчого провадження щодо стягнення боргу з попереднього власника ОСОБА_4 . Суд першої інстанції застосував  норми ст.ст. 387, 388 ЦК України, які передбачають, що витребування майна у добросовісного набувача не допускається, якщо майно вибуло з володіння власника в порядку виконання судових рішень. При цьому відповідач довела добросовісність набуття майна, що підтверджено свідоцтвом №3515 від 02 грудня 2021 року, яке не було скасоване або визнане недійсним у судовому порядку. При цьому суд першої інстанції врахував правову презумпцію правомірності правочину та встановлені судом у попередньому рішенні (справа №758/3258/21) обставини, які мають преюдиціальне значення та які унеможливлюють переоцінку фактичних обставин справи.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лой О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального і матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що cпірне нерухоме майно дійсно вибуло з володіння ОСОБА_3 не з її волі, шахрайським шляхом, через фіктивне створення юридичної особи та внесення до її статутного капіталу цього нерухомого майна. 
Вказує, що ОСОБА_1 зверталася до Подільського районного суду міста Києва з віндикаційним позовом до ОСОБА_4 , у задоволенні якого рішенням Подільського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2021 року у справі №758/3258/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 pоку, було відмовлено. Під час розгляду справи №758/3258/21 скаржнику стало відомо, що власник 1/2 частки нежитлової будівлі площею 614,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , змінився. 02 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. було прийнято рішення (номер запису про право власності 45421566) про реєстрацію права власності на вказане приміщення за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів. У зв`язку з цим апелянтом було подано до Подільського районного суду міста Києва віндикаційний позов вже до ОСОБА_2 , за яким було порушено провадження у справі №758/3599/22, під час розгляду якої 01 травня 2024 року відповідач ОСОБА_2 надала суду відзив на позовну заяву, у якому вказала, що нерухоме майно, а саме, 1/2 частки нежитлової будівлі площею 614,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути витребуване у неї в силу ч.2 ст.388 ЦК України, оскільки воно придбане за умовами проведення електронних торгів за ціною, визначеною в межах відповідного виконавчого провадження. У своєму відзиві на позовну заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 вказала, що  зазначене виконавче провадження НОМЕР_1 було відкрито з метою примусового виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі №755/8907/21.
Вказує, що судом першої інстанції відмова у задоволенні позову обґрунтована примусовим виконанням рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі №755/8907/21, у якій сторони штучно ініціювали судовий спір та використали суд як інструментарій для позбавлення ОСОБА_1 можливості витребувати майно. Відтак несприятливі наслідки для ОСОБА_1 від рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі №9755/8907/21 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 очевидні, оскільки потягнули відмову у позові.
Також вказує, що у суду першої інстанції не було правових підстав для постановлення рішення по суті позовних вимог 04 червня 2024 року. У цей день суд міг тільки закрити ухвалою підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Судом першої інстанції були порушені принципи змагальності сторін, рівності сторін перед законом і судом, диспозитивності цивільного судочинства. Вказує, що встановлена в судовому рішення обставина та докази на її підтвердження сторонами суду не надавались, отже, суд самостійно і вочевидь на користь відповідача встановив певні обставини.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Дороженко М.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що нерухоме майно взагалі не може бути витребувано від відповідача, що зумовлено способом набуття нерухомого майна у власність відповідача. ОСОБА_2 було придбано нерухоме майно не електронних торгах, на які його було виставлено на продаж в межах виконавчого провадження НОМЕР_1, яке перебувало на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юрченка В.Ю. ОСОБА_2 було придбано нерухоме майно за умовами проведення електронних торгів за ціною, визначеною в межах відповідного виконавчого провадження. Тобто факт продажу нерухомого майна на користь відповідача обумовлений здійсненням процедури примусового виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Зазначає, що за обставин, коли перехід права власності до відчуження нерухомого майна на електронних торгах вже було визнано законними, а витребування майна від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень є неможливим, можливо стверджувати, що позовні вимоги (які підтримано повністю в апеляційній скарзі) ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, особливо з огляду на неспроможність більшості підстав позову (через їх дослідження у справі №758/3258/21). Також вказує, що в апеляційній скарзі зазначено про існування судових рішень у справі №758/3528/21, проте в аспекті того, що нібито протягом розгляду вказаної справи власником нерухомого майна стала ОСОБА_2 , з огляду на що і відмовлено в позові, проте вказані твердження не є цілком правдивими. В межах справи №758/3258/21 було досліджено саме матеріально-правовий аспект права власності на нерухоме майно та факт вибуття його із власності спадкодавця позивачки, встановлено правомірність такого вибуття, що фактично додатково становить неможливість переоцінки обставин існування права власності на нерухоме майно після його вибуття із власності спадкодавця апелянта, адже подальша доля майна не може мати жодного зв`язку із правами та інтересами апелянта. Вважає, що за відсутності доведення існування хоча б якогось прояву недобросовісності та неправомірності в поведінці саме відповідачки та прояву порушення прав та інтересів позивачки відповідачкою, з урахуванням обставин набуття відповідачкою у власність нерухомого майна, неможливо вважати, що позивачка запропонувала на розгляд суду життєздатну позицію щодо доцільності задоволення позовних вимог та апеляційної скарги. З урахуванням наведеного представник ОСОБА_2 - адвокат Дороженко М.О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Третя особа: ТОВ «Медіанта 18» не скористалося своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лоя О.М. про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №755/8907/21 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено.        
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що баба  позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 була власником 1/2 нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 вересня  2014 року.
Зі змісту заповіту, складеного 14 червня 2018 року в місті Мельбурн, район Бревард, штат Флорида, США, ОСОБА_3 заповіла все рухоме та нерухоме майно де б воно не знаходилось та в чому б воно не складалось своїй онуці ОСОБА_1 .
Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та, відповідно, цього ж дня відкрилась спадщина до її майна. 
16 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартинюк С.В. із заявою про прийняття спадщини.
Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартинюк С.В. від 15 травня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірне приміщення (1/2 нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), оскільки на момент вчинення нотаріальної дії, право власності на спірне приміщення належить іншій особі - ОСОБА_4 .
У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №296068334 від 24 січня 2022 року спірне приміщення належить відповідачці ОСОБА_2 , підстава для державної реєстрації: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 3515, виданий 02 грудня 2021 року, видавник Малий О.С., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкоємця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України).
У відповідності до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Також згідно ч.1,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має прав прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала, що спірне приміщення, а саме, 1/2 нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614,8 кв.м вибуло із власності її баби ОСОБА_3 поза її волею, оскільки на момент оформлення документів про відчуження спірного майна ОСОБА_3 вже була померлою й не могла передавати частку у статутному капіталі ТОВ «Медіанта 2018». Документи, що стали підставою для реєстрації права власності, містять ознаки фальсифікації, оскільки  нотаріус Літвінчук І.А. офіційно підтвердив, що не посвідчував жодних дій щодо цих документів, а підписи й печатка - підроблені. До того ж згідно з довідкою Державної прикордонної служби ОСОБА_3 , яка постійно проживала в США у період з 2015 по 2020 рік, не перетинала державний кордон чи лінії розмежування, що підтверджує її відсутність на території, де могли відбутися нотаріальні дії. У матеріалах кримінального провадження, відкритого за цим фактом, міститься постанова про визнання приміщення речовим доказом. Усе це, на думку позивачки, доводить, що спадкодавець не передавала майно до статутного капіталу товариства добровільно, а отже, майно вибуло з її власності незаконно, поза її волею.
У справі встановлено, що 15 березня 2018 року було офіційно створено суб`єкт господарської діяльності - ТОВ «Медіанта 2018». Учасниками (засновниками) такого товариства стали ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Дані обставини підтверджено рішенням засновників від 15 березня 2018 року та статутом ТОВ «Медіната 2018».
У відповідності до протоколу № 1 ТОВ «Медіната 2018» вирішено сформувати статутний капітал в розмірі 500 000 грн 00 коп. (по 250 000 грн 00 коп. кожен учасник (засновник)), що становить по 50 % статутного капіталу, шляхом внесення ОСОБА_3 спірного майна, а ОСОБА_8 грошових коштів. Затверджено статут ТОВ «Медіанта 2018». 
Підписи учасників (засновників) посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А. та зареєстровано нотаріальну дію у реєстрі за № 431.
ТОВ «Медіната 2018» є власником майна, переданого його учасниками у власність як вклад статутного капіталу товариства (п. 5.2.1 Статуту).
Установлено, що на виконання рішення засновників був складений акт прийому-передачі нерухомого майна - спірного приміщення (1/2 нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 )                    (т.1, а.с.53).
В подальшому право власності на таке майно зареєстровано у державному реєстрі, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від                        07 жовтня 2020 року № 227286668 про реєстрацію права власності. Підстава: акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 15 березня 2018 року, видавник: ТОВ «Медіанта 2018», протокол, серія та номер:1, виданий 15 березня 2018 року, видавник ТОВ «Медіаната 2018» (а.с.13-15, т.1).
09 жовтня 2019 року між ТОВ «Медіанта 2018» в особі директора Горбача І.М. та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 1723 (а.с.41-45, т.1).
Як зазначалося вище, ОСОБА_1 стверджувала, що право власності на спірне приміщення було набуто ОСОБА_4 шахрайським шляхом та без реального волевиявлення ОСОБА_3 .
Так, відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З матеріалів справи вбачається, що у березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ «Медіанта 2018»,                      ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстратор філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєв В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., про витребування у ОСОБА_4 з її володіння 1/2 частини нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614, 8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 ; припинення речового права (права власності) ОСОБА_4 на це нерухоме майно; визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно; скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49091857 від 09 жовтня 2019 року, 15:43:17, щодо об`єкту нерухомого майна: 1/2 нежитлової будівлі літ. Г, загальною площею 614,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 457789880000; скасування рішення державного реєстратора філії комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» Ісаєва В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43117579 від 20 вересня 2018 року, 22:36:36, щодо об`єкту спірного нерухомого майна. Цивільній справі присвоєно єдиний унікальний номер 758/3258/21.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року у справі № 758/3258/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у справі                               № 758/3258/21 апеляційну скаргу Ніколішена О.М. в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року  залишено без змін.
Вказана постанова Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у справі                   № 758/3258/21 ОСОБА_1 в касаційному порядку не оскаржувала та є чинною. 
У справі № 758/3258/21 судами встановлено, що відсутні підстави вважати, що станом на дату створення ТОВ «Медіанта 2018» ОСОБА_3 перебувала за межами України, у зв`язку з чим не могла бути співзасновником вищевказаного товариства, а Інформація зазначена у листі Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України № 10.37-45-7205 від 09 листопада 2020 року щодо відсутності в базі даних відомостей про перетинання ОСОБА_10 державного кордону України у період з 19 листопада 2015 року по 19 листопада 2020 року, не може свідчити про перебування ОСОБА_3 за межами України, станом на день створення ТОВ «Медіанта 2018». Також відсутні підстави вважати, що підпис у статуті ТОВ «Медіанта 2018», затвердженого протоколом № 1 від 15 березня 2018 року та протоколі зборів учасників справи від 15 березня 2018 року, проставлено не ОСОБА_3 , а іншою особою. Відтак спірне нерухоме майно було передано               ОСОБА_3 у статутний капітал ТОВ «Медіанта 2018», яке стало його власником. В свою чергу, підстави вважати, що спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_3 поза її волею, суди у справі № 758/3258/21 не встановили. 09 жовтня 2019 року між ТОВ «Медіанта 2018» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 стала добросовісним набувачем спірного житлового приміщення і відсутні підстави вважати, що спірне нежитлове приміщення вибуло із власності                    ОСОБА_3 поза її волею.
Тому установленні у справі № 758/3258/21 вказані вище обставини є преюдиційними для цієї справи та не підлягають доказування відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України.
Отже право власності на спірне приміщення - 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вважається таким що було правомірно та за волевиявлення первинного власника ОСОБА_3 , спочатку було передано до статутного фонду ТОВ «Медіанта 2018», а потім набуте ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2019 року.
Колегія суддів враховує, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року (справа №306/192/14-ц).
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином факти та обставини, які преюдиційно встановлені рішенням Подільського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 758/3258/21, є беззаперечними та такими, що не можуть бути піддані сумніву чи переоцінці, доказом того, що право власності на спірне приміщення - 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 правомірно та за волевиявлення первинного власника                    ОСОБА_3 , спочатку було передано до статутного фонду ТОВ «Медіанта 2018», а потім набуте ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від                        09 жовтня 2019 року.
З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Лоя О.М. про те, що cпірне нерухоме майно дійсно вибуло з володіння ОСОБА_3 не з її волі, шахрайським шляхом, через фіктивне створення юридичної особи та внесення до її статутного капіталу цього нерухомого майна. 
Колегія суддів звертає увагу, що вказані вище доводи апеляційної скарги спрямовані на бажання та намір сторони позивачки поставити під сумнів та переглянути преюдиційно встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Наведена процесуальна стратегія позивачки суперечить принципу юридичної визначеності, що передбачає повагу до принципу res judicata (принципу остаточності рішень суду), який в свою чергу є фундаментальним аспектом верховенства права.
Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі №755/8907/21 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 заборгованість за договором безпроцентної позики у розмірі 4 000 000 грн 00 коп.; інфляційні витрати в сумі 137 600 грн 00 коп. та три проценти річних в сумі 34 191 грн 78 коп., а всього - 4 171 791 грн 78 коп.
За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, указане рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у справі №755/8907/21 набрало законної сили 16 серпня 2021 року. 
На примусове виконання цього рішенням Дніпровського районного суду від 15 липня 2021 року у справі №755/8907/21 було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
В рамках цього виконавчого провадження № НОМЕР_1 спірне приміщення (1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) було виставлено приватним виконавцем на електронні торги.
Інформація про торги щодо спірного приміщення містяться в мережі Інтернет за посиланням: https://setam.net.ua/auction/497494.
Торги відбулися 26 листопада 2021 року та згідно яких переможцем є відповідач ОСОБА_2 , вартість лоту 6 160 541 грн 92 коп
У відповідності до виданого за результатами цих електронних торгів свідоцтва від                      02 грудня 2021 року №3515 відповідачці ОСОБА_2 належить на праві власності майна - спірне приміщення (1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) вартістю 6 160 541 грн 92 коп., яке придбане нею за 6 150 541 грн 92 коп., та яке раніше належало ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від                    09 жовтня 2019 року.
Таким чином ОСОБА_2 набула у власність 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок його продажу у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Так, потенційне право особи яка вважає себе власником на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі                          № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зазначено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2 ст.388 ЦК України). 
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ч.2 ст.388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто на підставі ч.2 ст.388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі                                № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі                     № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.
Установивши  вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: «Медіанта 18», про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки право власності на спірне нерухоме майно було набуто відповідачкою ОСОБА_2 у порядку, передбаченому для виконання судових рішень, під час публічних електронних торгів у межах виконавчого провадження, а сама вона є добросовісним набувачем. Крім того, в межах раніше розглянутої та чинної справи №758/3258/21 вже було встановлено, що вибуття майна з власності спадкодавця                 ОСОБА_3 не було незаконним або здійсненим поза її волею, а тому відсутні підстави для переоцінки цих обставин чи витребування майна в порядку віндикації.
Доводи апеляційної скарги про, нібито, штучність судового рішення у справі №755/8907/21 про стягнення боргу на користь ОСОБА_9 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року є чинним, набрало законної сили, не скасоване в установленому порядку, а тому відповідно до логічного розуміння  ст.18 ЦПК України та ст.129-1 Конституції України, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та не підлягає сумніву або повторному розгляду у межах інших справ. 
У межах цього судового провадження апеляційний суд не вправі ставити під сумнів правомірність або дійсність судового рішення, яке не є предметом оскарження в цій справі. Відтак твердження про штучність спору між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 є припущеннями, не підтвердженими жодними належними доказами, та не мають правового значення для оцінки правомірності набуття права власності відповідачем ОСОБА_2 у результаті проведених електронних торгів.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.    
Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лоя Олега Миколайовича залишити без задоволення. 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 червня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 липня 2025 року. 
 
Головуючий
 
Судді: