ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8244/25 Справа № 214/6366/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 214/6366/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -   Гаражно-будівельний кооператив «Автомобіліст»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2025 року, яке ухвалено  суддею Сіденком С.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 червня 2025 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У липні 2024  року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Гаражно-будівельного кооперативу «Автомобіліст», третя особа ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж.
Позовна заява мотивована тим, що  у липні 1989 року, відповідно до рішення Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривого Рогу ради, був створений гаражно-будівельний кооператив «Автомобіліст». Тесть позивача - ОСОБА_3 був одним із засновників кооперативу там мав «пай» у вигляді гаражу під № НОМЕР_1 , загальною площею 45.0 кв. В подальшому, останній вийшов із гаражного кооперативу в 2008 році, про що написав відповідну заяву. У 2012 році ОСОБА_3 помер. Позивач в цей період вступив до кооперативу та на підставі заяви ОСОБА_3 користувався його гаражем (членським внеском «паєм»). В подальшому у позивача виникли конфліктна ситуація з головою правління кооперативом ОСОБА_4 , який почав вчиняти перешкоди у користуванні гаражем.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд: визнати право власності на гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 45.00 м.кв., що знаходиться в гаражно- будівельному кооперативі «АВТОМОБІЛІСТ», за адресою м. Кривий Ріг, ОСОБА_5 .
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Примаков К.О., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, та неврахування всіх обставин справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вийшов за рамки позовних вимог з подачі представника відповідача. Судом не надано належної оцінки поведінці відповідача та його представника щодо долучення доказів, які не мають значення для справи та подані з порушенням вимог ЦПК України. Суд виніс рішення на тій підставі, що не надано відповідних документів щодо вступу та виходу з членів кооперативу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не зазначивши ту обставину, що такі документи мають зберігатися саме у кооперативі, а не у позивача. Зазначає, що він не може зареєструвати право власності на належне йому майно, оскільки у нього відсутні відповідні документи, які голова кооперативу відмовився надати. Позивач вказує на те, що пайовим внеском є сам гараж, а тому у грошовому виразі пайовий внесок не вносився. Гаражні бокси будувалися членами кооперативу самостійно та, у відповідності до Закону України «Про власність», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, гараж є власністю члена кооперативу, якщо пайовий внесок внесений у повному обсязі. Тобто, член гаражного кооперативу є власником гаража з моменту закінчення будівництва, а не внесення якихось, не передбачених Статутом, грошових коштів.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Примакова К.О. та третю особу ОСОБА_2 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_3  був членом гаражно- будівельного кооперативу «Автомобіліст», що сторонами по справі не заперечувались. 
Відповідно до Статуту гаражно-будівельного кооперативу «Автомобіліст» від 03.09.2016 року, майновий пай - майновий поворотний внесок (гараж) члена кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі Кооперативу майна, гаражного боксу у порядку та на умовах визначеного Статутом (п.5.3).
Відповідно до пункту 5.13 Статуту вступ у кооператив здійснюється на підставі письмової заяви до Правління кооперативу(голови Правління), яка розглядається на засіданні правління за умови присутності на такому засіданні Правління не менше 2/3 членів правління;
Відповідно до пункту 5.14 Статуту особа, яка подала заяву про вступ до кооперативу, вносить вступний внесок і майновий пай у порядку та розмірах визначених загальними зборами (зборами уповноважених) членів кооперативу або загальними зборами.
Відповідно до пункту 5.20 Статуту членство у кооперативі припиняється, зокрема, п. 5.20.1 Добровільного виходу з кооперативу; п. 5.20.2 Виключення з кооперативу; п. 5.20.10 Несплати членських внесків(експлуатаційних та цільових) визначених рішенням загальних зборів три місяці і більше.
Відповідно до пункту 5.22 Статуту вихід за власним бажанням з кооперативу здійснюється за письмовою заявою особи, що бажає вийти зі складу Кооперативу, заява подається особисто на ім`я голови Правління та розглядається на черговому засіданні правління.
ОСОБА_2 є донькою померлого ОСОБА_3 та дружиною позивача ОСОБА_1 .
Відповідно до членської книжки та довідки-повідомлення, ОСОБА_1 є членом кооперативу «Автомобіліст», код ЄДРПОУ 23641718, з 2008 року, з 2019 року має заборгованість по сплаті членських внесків за користування гаражем № НОМЕР_1 , на загальну суму 3 107,50 грн.
Спір виник з приводу визнання за ОСОБА_1 права власності на гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 45.00 м.кв., що знаходиться в гаражно- будівельному кооперативі «АВТОМОБІЛІСТ», за адресою м. Кривий Ріг, ОСОБА_5 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості, оскільки суду не було надано учасниками процесу жодних відомостей щодо результатів загальних зборів правління (членів правління) гаражного кооперативу «Автомобіліст» щодо визначення, прийняття пайових внесків, як від померлого ОСОБА_3 ,. так і від іншого члена кооперативу - позивача ОСОБА_1 , так само як і даних щодо виходу із членів кооперативу померлого ОСОБА_3 (за власним бажанням чи іншим способом) так і передачу своєї частки паю у вигляді гаражного боксу № НОМЕР_1 в користування, розпорядження ОСОБА_1 чи іншим особам (чи продажу такої частки), а також належних доказів вступу у кооператив ОСОБА_1 , оформлених відповідним протоколом засідання правління гаражного кооперативу. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В ст.19 Закону України «Про кооперацію» кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.
Згідно зі ст.19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як встановлено судом, позивачем ОСОБА_6 не надано доказів щодо внесення ОСОБА_3  до  гаражно-будівельного кооперативу «Автомобіліст»  майнового паю у вигляді гаражу № НОМЕР_1 , загальною площею 45.00 м.кв., що знаходиться в гаражно- будівельному кооперативі «АВТОМОБІЛІСТ», за адресою м. Кривий Ріг, Шахта Артем-2, та щодо наступної передачі його позивачеві ОСОБА_1 у порядку, визначеному Статутом гаражно-будівельного кооперативу «Автомобіліст».
Доводи апеляційної скарги про те, що такі докази зберігаються саме у відповідача Гаражно-будівельного кооперативу «Автомобіліст» та позивач не може їх надати, колегією суддів не приймаються, оскільки, як уже зазначено вище, суд самостійно докази збирати не може, а позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Примаков К.О., не скористалися правом на звернення до суду із клопотанням щодо витребування доказів, у випадку, якщо вони не можуть отримати такі докази самостійно.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, а доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Примаков Костянтин Олексійович, - залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 вересня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: