ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року	Львів	Справа № 140/4642/24 пров. № А/857/22235/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                               Гуляка В.В.
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року (суддя – Смокович В.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Луцьк, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №140/4642/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,  

                                                             встановив:
 
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: 1) стягнути із відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 170028,52 грн.. 
Відповідач в/ч НОМЕР_1 позовних вимог не визнав і в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року позовні вимоги – задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2019 року по 22 квітня 2024 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2019 року по 22 квітня 2024 року в сумі 76252,86  грн.. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, необґрунтованим у зв`язку з не з`ясуванням обставин, що мають значення для цієї справи, яке підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що військова частина НОМЕР_1 являється неналежним відповідачем, оскільки не є правонаступником військової частини НОМЕР_2 у якій проходив військову службу позивач до дня звільнення (13.09.2019). На думку апелянта суд першої інстанції вирішуючи спір по суті позовних вимог невірно з`ясував хто є належним відповідачем у цій справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі співвідповідача військову частину НОМЕР_3 , як правонаступника військової частини НОМЕР_2 . Також апелянт вказує про відсутність протиправної бездіяльності зі сторони військової частини НОМЕР_1 у питанні виплати позивачу грошового забезпечення. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 2016 року та відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) від 13.09.2019 №188, солдата ОСОБА_1 , радіотелефоніста-регулювальника 1 дорожньо-комендантського відділення 1 дорожньо-комендантського взводу 2 дорожньо-комендантської роти, звільненого наказом командира НОМЕР_4 окремого дорожньо-комендантського батальйону (по особовому складу) від 03.09.2019 №35-РС з військової служби у запас за підпунктом “а” пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с. 4). 
Цим же Наказом від 13.09.2019 №188 передбачено виплатити ОСОБА_1 належне грошове забезпечення, грошову компенсацію вартості недоотриманого речового майна, та інші недоотримані грошові виплати. 
Також встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2022 у справі №140/16021/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2022, зобов`язано військову частину НОМЕР_5 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням базового місяця - січень 2008 року та з 01.12.2018 по 13.09.2019 із застосуванням базового місяця - березень 2018 року (з урахуванням виплачених сум) та зобов`язано військову частину НОМЕР_5 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.12.2016 по день фактичної виплати індексації, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004. 
На виконання даного рішення суду від 09.03.2022 у справі №140/16021/21 Військовою частиною НОМЕР_1 виготовлено розрахунково-платіжну відомість №147 та нараховано 14388,92 грн. індексацію та компенсацію грошового забезпечення, яку виплачено позивачу в сумі 14173,09 грн. згідно платіжного доручення №747 від 12.10.2022 (а.с. 30, 30-зв.). 
Крім цього, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.01.2023 у справі №140/7371/22, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2023, стягнуто з Військової частини НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 7192,64 грн з утриманням із цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. 
На виконання даного рішення суду від 13.01.2023 у справі №140/7371/22 відповідачем в/ч НОМЕР_1 виготовлено розрахунково-платіжну відомість №51 (а.с. 31) та нараховано 7192,64 грн. яка, після утримання податків, була перерахована на користь позивача, що підтверджується платіжним дорученням №1217 від 15.02.2023  на суму 5790,07 грн. (а.с. 23-зв.). 
Крім цього, у подальшому, на банківський рахунок позивача 23.04.2024 надійшла сума у розмірі 76966,62 грн від в/ч НОМЕР_1 (а.с. 5). 
Позивач, вважаючи, що вказана грошова сума 76966,62 грн. виплачена військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду від 09.03.2022 у справі №140/16021/21 із порушенням приписів статті 116 КЗпПУ, звернувся до суду з даним адміністративним позовом про стягнення із в/ч НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 14.09.2019 (перший день після виключення зі списків особового складу частини) по 22.04.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку), у розмірі 170028,52 грн., відповідно до статті 117 КЗпПУ. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII). 
Згідно статті 1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. 
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (Пункти 2-3 статті 9 Закону №2011-ХІІ). 
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. 
Судом першої інстанції вірно враховано, що Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України. 
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
Колегія суддів також зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом. 
З урахуванням наведеного суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. 
У розглядуваній справі судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 не виплачено середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, на виконання судового рішення по справі №140/16021/21, як це передбачено статтею 117 КЗпП, натомість, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 12.10.2022, як уважає в/ч НОМЕР_1 , а 23.04.2024. 
Наведене підтверджується із розрахунку суми індексації грошового забезпечення, де відповідачем за січень 2017 року - лютий 2018 року було здійснено нарахування індексації з урахуванням базового місяця січень 2016, загальна сума нарахування становила 7189,73 грн (арк. спр. 34), яка була виплачена ОСОБА_1 платіжним дорученням №747 на підставі розрахунково-платіжної відомості №147. 
В/ч НОМЕР_1 в подальшому здійснено перерахунок індексації грошового забезпечення за період січень 2017 року - лютий 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року, у зв`язку із чим позивачу здійснено виплату 23.04.2024 у розмірі 76966,62 грн (арк. спр. 5). 
Враховуючи наведене, не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2022 було виконано в/ч НОМЕР_1 у повному обсязі 12.10.2022. 
Колегія суддів апеляційного суду бере до уваги доводи апелянта про те, що в/ч НОМЕР_1 не є правонаступником військової частини НОМЕР_2 , однак в/ч НОМЕР_1 є правонаступником військової частини НОМЕР_5 , Військова частина НОМЕР_2 перебувала на фінансовому забезпеченні в/ч НОМЕР_5 , про що стверджується у листі відповідача від 12.12.2022 №2948 (арк. спр. 7). 
Так, листом в/ч НОМЕР_1 від 12.12.2022 №2948 повідомлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка знаходилась на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_5 . Відповідно до спільної директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.11.2021 №Д-321/7/дск “Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України”, військова частина НОМЕР_5 розформована, а її правонаступником визначена в/ч НОМЕР_1 . 
Також суд враховує, що в/ч НОМЕР_1 здійснювала виплату належних сум позивачу на виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2022 у справі №140/16021/21 та від 13.01.2023 у справі №140/7371/22, про що свідчать відповідні платіжні інструкції (зворот арк. спр. 23-24, 30). 
Відтак, судом встановлено, що виплату перерахунку грошового забезпечення, на яке позивач мав право, було здійснено саме в/ч НОМЕР_1 . 
Таким чином являються безпідставними доводи апелянта (відповідача) про те, що військова частина НОМЕР_1 являється неналежним відповідачем у цій справі. 
Як зазначалось вище, позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 13.09.2019. Кінцеву індексацію грошового забезпечення, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2022 у справі №140/16021/21, позивачу перераховано на банківський картковий рахунок 23.04.2024. 
Оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації. 
Судом першої інстанції проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за розглядуваний період із 14.09.2019 (перший день після виключення зі списків особового складу частини) по 22.04.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку), із врахуванням статті 117 КЗпПУ (в редакції до та після 19.07.2022), та із застосуванням принципів справедливості і співмірності, та визначено кінцеву суму – 76252,86 грн.. 
Апелянт (відповідач) в апеляційній скарзі не наводить обгрунтованих заперечень визначеної судом першої інстанції суми 76252,86 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Крім цього, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку. 
Відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 29 липня 2024 року в адміністративній справі №140/4642/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська