ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 липня 2025 року
м. Київ
справа № 990/176/25
провадження № 11-215заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Усенко Є. А.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А.А., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу № 990/176/25 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною та скасування ухвали, зобов`язання вчинити певні дії, апеляційне провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2025 (судді Желєзний І. В., Єресько Л. О., Кашпур О. В., Мацедонська В. Е., Соколов В. М.), 
УСТАНОВИЛА:
1.           Короткий зміст заявлених вимог
1.1.       16.04.2025 ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), у якому просить: 
- визнати протиправною і скасувати ухвалу Першої Дисциплінарної палати ВРП від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25 «Про зупинення розгляду дисциплінарної справи стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , відкритої за дисциплінарною скаргою адвоката Жукова Д. О. в інтересах ОСОБА_2 та дисциплінарною скаргою Національного антикорупційного бюро України»;
- зобов`язати ВРП закрити дисциплінарне провадження стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , відкрите за дисциплінарною скаргою адвоката Жукова Д. О. в інтересах ОСОБА_2 та дисциплінарною скаргою Національного антикорупційного бюро України.
1.2.       На обґрунтування позову зазначає, що якщо на момент розгляду дисциплінарної справи суддя звільнений з посади або його повноваження припинені з визначених законом підстав, дисциплінарне провадження закривається ухвалою Дисциплінарної палати. 
На переконання скаржника, оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали його на підставі наказу голови суду було відраховано зі штату суду у зв`язку з припиненням повноважень судді, то ВРП мала закрити відповідну дисциплінарну справу.
Відповідач же зупинив відкриту щодо нього дисциплінарну справу за відсутності обставин, які б унеможливлювали розгляд дисциплінарної справи, адже справа за позовом ОСОБА_1 про скасування наказу Васильківського міськрайонного суду Київської області жодним чином не стосується дисциплінарної справи та не перешкоджає її розгляду.
2.            Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.1.       Касаційний адміністративний суд ухвалою від 22.04.2025 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) відмовив у відкритті провадження у справі, мотивуючи такий висновок судженнями, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування ухвали Першої Дисциплінарної палати ВРП від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25 «Про зупинення розгляду дисциплінарної справи стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , відкритої за дисциплінарною скаргою адвоката Жукова Д. О. в інтересах ОСОБА_2 та дисциплінарною скаргою Національного антикорупційного бюро України» не підлягають розгляду як за правилами адміністративного, так і за правилами інших видів судочинства.
2.2.       Серед іншого, суд першої інстанції виходив з того, що оскарженню, зокрема, у судовому порядку підлягають ті рішення ВРП, які прийняті за результатами дисциплінарного провадження.
Приймаючи ухвалу від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25, Дисциплінарна палата ВРП вирішувала процедурне питання, пов`язане з розглядом дисциплінарної справи, а саме питання зупинення дисциплінарної справи стосовно судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , тобто не приймала кінцевого рішення за результатами розгляду дисциплінарної скарги.
Вказана ухвала хоч і стосувалась питань, прямо пов`язаних з розглядом дисциплінарної справи, однак є рішенням організаційного характеру та не впливає на права, обов`язки та законні інтереси позивача.
3.            Короткий зміст апеляційної скарги 
3.1.       Скаржник подав апеляційну скаргу на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 22.04.2025, в якій просить її скасувати і направити справу № 990/176/25 для продовження розгляду до Касаційного адміністративного суду.
3.2.        Обґрунтовує скаржник апеляційну скаргу тим, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 55 Конституції України). Таким чином, згідно з доводами ОСОБА_1 , ухвала Першої Дисциплінарної палати ВРП від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25 підлягає оскарженню до суду з огляду на її незаконність, необґрунтованість та на підставі імперативу частини другої статті 55 Конституції України.
4.            Рух апеляційної скарги
4.1.       Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 14.05.2025 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 22.04.2025, а ухвалою від 05.06.2025 призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
5.            Позиція ВРП щодо апеляційної скарги скаржника
5.1.       ВРП подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому з посиланням на мотиви, зазначені  в ухвалі Касаційного адміністративного суду від 22.04.2025, просить залишити  апеляційну скаргу без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін. 
6.            Позиція Великої Палати Верховного Суду
6.1.        Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
6.2.        Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
6.3.        Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
6.4.        Частиною третьою статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
6.5.        Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
6.6.        За    змістом    Рішення    Конституційного    Суду   України   від 01.12.2004   № 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
6.7.        Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
6.8.        Оскаржуючи ухвалу Першої Дисциплінарної палати ВРП від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25,  ОСОБА_1 стверджує, що вона може бути оскаржена до суду  на підставі імперативного положення частини другої статті 55 Конституції України.
6.9.        Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
6.10.     Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначені в Законі України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
6.11.     Згідно із частиною першою статті 1 цього Закону ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.
6.12.     Повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом  № 1798-VIII та Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIIІ).
6.13.     Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів Ради. За абзацом другим частини п`ятої, частиною шостою цієї статті організація роботи дисциплінарних палат здійснюється в порядку, визначеному регламентом ВРП, і Рада може утворювати інші органи для виконання повноважень, визначених Конституцією України, цим Законом та Законом № 1402-VIII.
6.14.     Тотожні за змістом положення містяться в частині другій статті 42 Закону № 1798-VIII, згідно з якою дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють дисциплінарні палати ВРП.
6.15.     Згідно із загальними приписами частини другої, абзацу першого частини третьої статті 34 Закону № 1798-VIII рішення органу ВРП ухвалюється більшістю членів Ради, які беруть участь у засіданні органу ВРП, якщо інше не визначено цим Законом. Рішення ВРП, її органів ухвалюється на засіданні Ради, її органів, якщо інше не визначено цим Законом.
6.16.     За частинами першою - третьою статті 35 цього Закону, яка встановлює підстави, порядок, певним чином перелік рішень ВРП, її органів, які можуть бути оскаржені, рішення Ради може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Порядок та підстави оскарження рішення ВРП визначаються законом. Підстави оскарження окремих рішень ВРП визначаються цим Законом. Оскарження рішення ВРП не зупиняє його виконання, якщо інше не визначено законом.
6.17.     Частина четверта статті 35 Закону № 1798-VIII установлює, що рішення Дисциплінарної палати ВРП може бути оскаржено до ВРП. 
6.18.     Далі глава 4 Закону № 1798-VIII регламентує дисциплінарне провадження щодо суддів. Окремі норми цієї глави містять правила про те, які рішення дисциплінарного органу можуть бути оскаржені, а які ні. Наприклад, рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи (частина друга статті 45) чи про відкриття дисциплінарної справи (частина друга статті 46) не можуть бути оскаржені.
6.19.     Стаття 49 цього Закону прописує порядок розгляду дисциплінарної справи, в межах якого з підстав, передбачених частиною чотирнадцятою цієї статті, Дисциплінарна палата може зупинити розгляд дисциплінарної справи, зокрема, у разі: 1) перебування судді у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до безпосередньої участі у бойових діях чи здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення); 2) тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці; 3) існування інших обставин, які унеможливлюють розгляд такої справи.
6.20.     Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII Дисциплінарна палата за результатами розгляду дисциплінарної справи ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді, що за частиною шостою цієї статті зумовлює ухвалення рішення про припинення дисциплінарного провадження.
6.21.     За частиною першою статті 51 цього Закону право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення. Скаржник (автор дисциплінарної скарги) теж має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі, але за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження. І суддя, і скаржник оскаржити рішення Дисциплінарної палати можуть [тільки] до ВРП.
6.22.     Отож з наведеного нормативного регулювання можна виснувати, що рішення про зупинення дисциплінарного провадження є одним з рішень (актів), які ухвалює дисциплінарний орган ВРП у межах визначених йому законом повноважень під час здійснення (перебігу) дисциплінарного провадження. 
Водночас Закон № 1798-VIII не містить прямих приписів, які б передбачали, що рішення Дисциплінарної палати про зупинення розгляду дисциплінарної справи підлягає чи не підлягає оскарженню, а якщо підлягає, то до якого органу вони можуть бути оскаржені. 
Натомість згідно із загальними правилами частини четвертої статті 35, частини другої статті 51 Закону № 1798-VIII рішення Дисциплінарної палати ВРП про зупинення провадження у дисциплінарній справі може бути оскаржено до ВРП, яка переглядає таке рішення у пленарному складі.
 За таких обставин, оскільки скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що рішення Дисциплінарної палати ВРП [відповідно до пункту 10.1 глави 10 Регламенту рішення ВРП ухвалюються у таких формах: рішення, ухвала та протокольна ухвала] не може бути самостійним предметом судового розгляду.
6.23.     Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
6.24.     Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
6.25.     Водночас у пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A, № 93).
6.26.     Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду визнає правильним висновок суду першої інстанції, що ухвала Першої Дисциплінарної палати ВРП від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25 не є тим рішенням, яке може бути самостійним предметом оскарження в судовому порядку. Зазначені в ній підстави зупинення розгляду дисциплінарної справи можуть бути перевірені судом у межах вирішення спору про правомірність рішення ВРП, постановленого за результатами розгляду скарги на цю ухвалу. Передбачена  пунктом 4 частини першої статті 266 КАС можливість оскарження до суду рішень ВРП, ухвалених за результатами  розгляду скарг на рішення її дисциплінарних палат, стосується всіх рішень Дисциплінарної палати, які згідно з нормами Закону № 1798-VIII можуть бути оскаржені до ВРП. При цьому не обов`язково, щоб у Законі № 1798-VIII була пряма вказівка щодо оскарження такого рішення Дисциплінарної палати (на відміну від прямої заборони оскарження певного рішення Дисциплінарної палати).
6.27.     Суд першої інстанції правильно зазначив про пов`язаність інших позовних вимог ОСОБА_1 (про зобов`язання ВРП закрити дисциплінарне провадження щодо нього) з вимогою про скасування ухвали Першої Дисциплінарної палати ВРП від 17.03.2025 № 530/1дп/15-25, враховуючи обґрунтування позивачем вимог щодо зобов`язання ВРП закрити дисциплінарне провадження такою підставою, як невчинення відповідачем  усіх визначених  законодавством дій при постановленні зазначеної ухвали, а саме невирішення питання про закриття дисциплінарного провадження.
6.28.     Закриття дисциплінарного провадження, передбачене частиною п`ятнадцятою статті 49 Закону № 1798-VIII,  можливе за рішенням Дисциплінарної палати. Відтак вимоги позивача у зазначеній частині лежать у площині вимог до дисциплінарного органу ВРП. Такі вимоги відповідно до наведених вище норм Закону № № 1798-VIII не є предметом судового розгляду. В разі якщо особа вважає, що є підстави для закриття дисциплінарного провадження, а Дисциплінарна палата рішення про це не ухвалює, відмова (бездіяльність) щодо цього може бути оскаржена до ВРП.
6.29.     Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 170 КАС суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
6.30.     Велика Палата Верховного Суду погоджується з міркуваннями суду першої інстанції, що у випадку оскарження ухвали Дисциплінарної палати ВРП  поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду як у порядку адміністративного, так і іншого  судочинства.  А тому суд першої інстанції правильно не зазначив суд, до юрисдикції якого міг би належати розгляд цієї справи.
6.31.     Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постановах від 31.05.2018 у справі № 9901/500/18, від 15.11.2018 у справі № 9901/751/18, від 29.08.2019 у справі № 9901/73/19 та інших.
6.32.     Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду визнає правильним висновок Касаційного адміністративного суду, що спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, у зв'язку із чим у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС.
7.            Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
7.1.       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
7.2.       Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 316 КАС).
7.3.       Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, у зв`язку із чим апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2025 у справі № 990/176/25залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка	 	Є. А. Усенко	
Судді:	О. О. Банасько	К. М. Пільков	
 	О. Л. Булейко	Н. С. Стефанів	
 	І. А. Воробйова	Т. Г. Стрелець	
 	О. А. Губська	О. В. Ступак	
 	А. А. Ємець	І. В. Ткач	
 	О. В. Кривенда	О. С. Ткачук	
 	С. Ю. Мартєв	В. Ю. Уркевич 	
 	 	Н. В. Шевцова