ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 522/18509/19
провадження № 61-7011св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 
2021 року у складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2019 року Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування.
 
Позов мотивовано тим, що 26 червня 2008 року між ПАТ «МТБ Банк»
і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 456/F, відповідно до якого позичальник отримав кошти в розмірі 543 053,00 дол. США. 
 
19 червня 2009 року, 20 липня 2010 року, 24 липня 2012 року, 03 вересня 
2013 року, 28 грудня 2017 року між ПАТ «МТБ Банк» і позичальником були укладені додаткові угоди № 1, № 2, № 3, № 4, № 5 до кредитного договору від 
26 червня 2008 року № 456/F з урахуванням фінансового становища ОСОБА_1 .

 
Позивач вказував, що заочним рішенням Приморського районного суду 
м. Одеси від 21 травня 2019 року у справі № 522/19181/18 стягнено солідарно 
з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «МТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 456/F, у редакції додаткової угоди від 28 грудня 2017 року № 6, в розмірі 2 670 288,97 грн.
 
Постановою старшого державного виконавця Першого Приморського ВДВС міста Одеси ГТУЮ в Одеській області (далі - державний виконавець) від 
06 вересня 2019 року щодо ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження 
№ НОМЕР_2 за виконавчим листом № 522/19181/18, виданим 15 серпня 
2019 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення коштів 
у розмірі 2 670 288,97 грн; на кошти боржника постановою від 01 жовтня 
2019 року накладено арешт.
 
Станом на теперішній час виконавче провадження триває, але будь-якого майна у боржника немає, і задовольнити вимоги стягувача шляхом звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні не видається можливим, у зв`язку з чим позивач вважає, що порушуються його права та інтереси як стягувача.
 
ПАТ «МТБ Банк» зазначало, що станом на 06 червня 2013 року ОСОБА_1 був власником 13/1000 частини дачно-будівельного кооперативу «Аркадія» (далі - ДБК «Аркадія», що є дачею, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. 15 лютого 2001 року. 
 
Крім того, ОСОБА_1 станом на 06 червня 2013 року був власником 22/1000 частини ДБК «Аркадія», що є дачею, яка розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В. М. 16 лютого 2001 року.
 
06 червня 2013 року між ОСОБА_1 і його дружиною ОСОБА_3 , яка діяла від імені сина сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були укладені два договори дарування, за яким відповідач передав у дар належні йому 13/1000 частини та 22/1000 частини ДБК «Аркадія».
 
Посилаючись на те, що обидва спірні договори дарування були укладені у період існування у відповідача як позичальника значної суми заборгованості та невиконаних перед банком кредитних зобов`язань; спірні правочини укладені між найближчими родичами, і хоча після укладення вказаних договорів спірне майно набув малолітній син сторін, воно фактично залишилось у володінні та користуванні ОСОБА_1 як позичальника та ОСОБА_3 як поручителя за кредитним договором, реальних дій щодо передання майна малолітній дитині не відбулось, тобто спірні правочини є фіктивними, ПАТ «МТБ Банк» просило визнати недійсними договори дарування 13/1000 частини та 22/1000 частини ДБК «Аркадія» від 06 червня 2013 року, що є дачею, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційними номерами 4-1378 і 4-1375.
 
Позивач зазначив, що про існування оскаржуваних договорів дізнався лише 
18 січня 2019 року під час розгляду у Приморському районному суді м. Одеси справи № 522/12984/18 за позовом ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_1 
і ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 про встановлення нікчемності правочину - договору земельного сервітуту, укладеного між відповідачами 15 березня 2013 року, тому строк звернення до суду з цим позовом не є пропущеним.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2021 року клопотання ПАТ «МТБ Банк» про відмову від позову в частині вимог до 
ОСОБА_3 задоволено, провадження у справі в цій частині закрито.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що на час укладення спірних правочинів будь-яких обтяжень подарованого нерухомого майна не існувало. Кредитні зобов?язання були забезпечені порукою та іпотекою, предметом якої 
є земельні ділянки, а не нерухоме майно, яке є предметом оскаржуваних правочинів. Під час розгляду справи суд не встановив, а позивач не довів фіктивність оскаржуваних договорів дарування.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року апеляційну скаргу ПАТ «МТБ «Банк» залишено без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року залишено без змін.
 
Постанова мотивована тим, що в цьому випадку не встановлено, і позивач належними та допустимими доказами не довів фіктивність оскаржуваних договорів дарування від 06 червня 2013 року. При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що на час укладення оскаржуваних договорів між позичальником ОСОБА_1 і банком існували правовідносини за договором іпотеки, згідно з якими зобов`язання позичальника за кредитним договором були забезпечені предметами іпотеки у вигляді земельних ділянок, які були передані у власність кредитодавця, ПАТ «МТБ Банк». З часу укладення оскаржуваних договорів кредитні зобов`язання перед ПАТ «МТБ Банк» були забезпечені і порукою ОСОБА_3 , і іпотечним майном. ПАТ «МТБ Банк» не надало доказів щодо неможливості погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок іпотечного майна, а також доказів звернення 
з відповідними виконавчими листами до відділів ДВС стосовно поручителя.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
13 травня 2024 року представник ПАТ «МТБ Банк» - Бланковська Г. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спірні договори укладені в період існування у боржника значної суми заборгованості та невиконання зобов?язань перед банком за кредитним договором; вони укладені між найближчими родичами. Вказує, що після укладення спірних правочинів на користь малолітнього сина користуватися спірним майном продовжує боржник. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі 
№ 910/7547/17, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 18 листопада 2020 року у справі 
№ 569/6427/16, постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 
2019 року у справі № 369/11268/16-ц, від 08 червня 2022 року у справі 
№ 2-591/11, постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, 
від 23 серпня 2017 року у справі № 06/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року 
у справі № 359/1654/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Інші аргументи учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2024 року ПАТ «МТБ Банк» поновлено строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси 
від 09 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду 
від 27 березня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.
 
01 липня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
26 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський Транспортний Банк» (далі - ВАТ «МТБ») і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 456/F, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунка на поточний (валютний) рахунок позичальника у вигляді непоновлювальної лінії кошти у сумі 543 053,00 дол. США на такі цілі: на придбання нерухомості у сумі 
500 000,00 дол. США, а також на сплату страхових платежів у видах та порядку, передбачених умовами кредитного договору, у сумі 43 053,00 дол. США.
 
26 червня 2008 року між банком і ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого були: земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0208 га, і земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0318, які розташовані за адресою: 
АДРЕСА_1 . Згідно з договором про зміни № 4 до договору іпотеки, укладеного між банком і ОСОБА_1 15 червня 2012 року, предметом іпотеки забезпечувались зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором у сумі 543 053,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.
 
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 456/F між банком і ОСОБА_3 26 червня 2008 року укладено договір поруки № 3880-С, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому 
ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. 
У разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
 
12 листопада 2010 року ВАТ «МТБ» змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк»).
 
05 березня 2018 року ПАТ «Марфін Банк» змінило своє найменування на ПАТ «МТБ Банк».
 
19 червня 2009 року, 20 липня 2010 року, 24 липня 2012 року, 03 вересня 
2013 року, 28 грудня 2017 року між банком і ОСОБА_1 укладено ряд додаткових угод № 1, № 2, № 3, № 4, № 5 і № 6 до кредитного договору від 
26 червня 2008 року № 456/F.
 
У зв`язку з укладенням змін до кредитного договору відповідні зміни вносились і до договору поруки.
 
06 червня 2013 року між ОСОБА_1 і його дружиною ОСОБА_3 , яка діяла від імені сина сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були укладені два договори дарування, за яким відповідач передав у дар належні йому 13/1000 частини та 22/1000 частини ДБК «Аркадія».
 
За умовами пункту 1 додаткової угоди від 28 грудня 2017 року № 5 до кредитного договору сторони, керуючись постановою правління Національного банку України від 06 серпня 2009 року № 461 узгодили суму заборгованості за кредитним договором з урахуванням усіх попередніх змін до нього, яка становить 460 556,57 дол. США - заборгованість за кредитом, 
156 295,69 дол. США - заборгованість за відсотками, 270 220,62 грн - пеня 
і 64 091,32 грн - штрафи.
 
Також у цій додатковій угоді сторони погодили змінити валюту кредиту за кредитним договором з долара США на гривню, у зв`язку з чим погодили, що заборгованість позичальника, зазначена в пункті 1.1 цієї додаткової угоди, на дату її укладення становить 17 791 230,90 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 13 033 750,93 грн; заборгованість за нарахованими відсотками - 
4 423 168,03 грн; пеня - 270 220,62 грн; штрафи - 64 091,32 грн.
 
Крім того, 28 грудня 2017 року між банком і позичальником укладено додаткову угоду № 6 до кредитного договору від 26 червня 2008 року № 456/F, згідно 
з якою сторони дійшли згоди, що банк звільняє позичальника від сплати частини основного боргу в розмірі 5 431 272,17 грн, в результаті чого, та 
в результаті часткового погашення позичальником іншої частини заборгованості за кредитним договором у розмірі 5 102 478,76 грн на момент укладення цієї додаткової угоди заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором за основним боргом становить 2 500 000,00 грн.
 
Відповідно до пункту 2 вказаної вище додаткової угоди за погодження сторін кредитний договір від 26 червня 2008 року № 456/F викладено у новій редакції, за умовами якої банк зобов`язався надати позичальнику кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії на суму 2 500 000,00 грн, а позичальник зобов`язався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути банку кошти, сплатити за користування ними проценти у розмірі 7,0 % річних 
з 28 грудня 2017 року до 27 грудня 2018 року включно та 18,0 % річних 
з 28 грудня 2018 року і до закінчення строку дії кредитного договору, сплатити комісію, пеню і штрафи та інші платежі, що будуть нараховані відповідно до умов цього договору. Банк відкриває позичальнику кредитну лінію на строк 
з 26 червня 2008 року до 27 грудня 2024 року включно.
 
Умовами кредитного договору від 26 червня 2008 року № 456/F в редакції додаткової угоди від 28 грудня 2017 року № 6 передбачено, що сторони дійшли згоди, що банк звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитом, нарахованих станом на дату укладення додаткової угоди № 6 до кредитного договору, у розмірі 4 423 168,03 грн.
 
Крім того, за умовами додаткової угоди від 28 грудня 2017 року № 6 до кредитного договору сторони домовились, що банк звільняє позичальника від сплати штрафу за порушення ним умов кредитного договору в сумі 
64 091,32 грн та пені в сумі 270 220,62 грн.
 
28 грудня 2017 року між ПАТ «МТБ Банк» і ОСОБА_1 укладено договір про розірвання вказаного договору іпотеки. За договором також були припинені заборони відчуження предмета іпотеки.
 
Вказані обставини встановлені заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2019 року у справі № 522/19181/18 за позовом ПАТ «МТБ Банк» до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості, яким на користь ПАТ «МТБ Банк» солідарно стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 456/F 
у редакції додаткової угоди від 28 грудня 2017 року № 6 в розмірі 
2 670 288,97 грн.
 
Згідно з листом державного виконавця Чернолуцької Ю. А. від 10 червня 
2020 року станом на 10 червня 2020 року боржник ОСОБА_1 борг не сплатив; залишок боргу становить 2 670 288,97 грн (виконавче провадження № НОМЕР_2) і 40 935,34 грн (виконавче провадження № НОМЕР_3).
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «МТБ Банк» просило визнати оскаржувані договори дарування від 06 червня 2013 року недійсними, посилаючись на їх фіктивність, оскільки вони були укладені з наміром позичальника (який був дарувальником) ухилитись у майбутньому від можливих негативних наслідків у разі можливого позову банку про звернення стягнення на це нерухоме майно (частини ДБК «Аркадія»). На думку позивача, укладенням цих договорів позичальник намагався уникнути відповідальності, у зв`язку з чим здійснив безоплатне відчуження майна на користь свого сина.
 
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів враховує таке.
 
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав 
і обов`язків.
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
 
У частині першій статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, 
а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований 
на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, 
які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 
ЦК України, є підставою недійсності правочину.
 
Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).
 
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, 
що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, 
а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
 
При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити 
ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, 
а в діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.
 
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що обидві сторони правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
 
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України 
від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, від 21 січня 2015 року у справі 
№ 6-197цс14, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16. 
 
Указані правові висновки у подальшому підтримала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21). 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
 
Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження 
№ 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як:
 - фіктивного (стаття 234 ЦК України);
- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); 
- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 
ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
 
У справі, що переглядається, не встановлено обставин, які дозволяли б кваліфікувати оспорювані правочини як фраудаторні. 
 
На час укладення оспорюваних договорів не було обмеження щодо розпорядження ОСОБА_1 належним йому майном. Кредитні зобов?язання були забезпечені порукою та іпотекою, яка є відмінною від нерухомого майна, що є предметом спірних правочинів.
 
Крім того, спірні правочини посвідчені державним нотаріусом Пенчевим К. Л. 
і зареєстровані 06 червня 2013 року в реєстрі нотаріальних дій за № 4-1378 
і № 4-1375, тобто задовго до виникнення кредитної заборгованості, яка встановлена заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 
21 травня 2019 року за наслідками розгляду справи № 522/19181/18, де заборгованість стягнена за кредитним договором від 26 червня 2008 року 
№ 456/F у редакції додаткової угоди від 28 грудня 2017 року № 6 в розмірі 
2 670 288,97 грн, тобто заборгованість, яка виникла з урахуванням додаткової угоди, яка була укладена вже після укладення спірних договорів дарування. За таких обставин спірні договори не порушують прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не надав доказів вчинення фіктивних правочинів за умислом обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договорів дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Кредитне зобов?язання відповідача станом на час укладення спірних правочинів було забезпечене іпотекою іншого нерухомого майна і порукою.
 
Крім того, в разі оспорювання кредитором фраудаторних правочинів (вчинених 
на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення: 
1) фіктивність (стаття 234 ЦК України) та 2) вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України). 
 
Тобто одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину 
як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається. 
 
Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; водночас для кваліфікації фраудаторного правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. 
 
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 
06 листопада 2024 року у справі № 370/1104/22 (провадження № 61-12123св24) та від 02 квітня 2025 року у справі № 752/9502/22 (провадження № 61-272св25).
 
Позивач не довів недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що оспорювані правочини не порушують прав позивача. 
 
Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права 
при вирішенні спору, зокрема норми ЦК України, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.
 
Висновки судів по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними 
у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними. Із цих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги у цій частині. Судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд бере до уваги конкретні обставини та доказову базу з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Колегія суддів уважає, що відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України суди всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

 

 
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Приморського районного суду м. Одеси від 
09 листопада 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 
27 березня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська