П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и
05 серпня 2025 року 	 	справа 340/6703/24	

                    Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
                              головуючий суддя  Суховаров А.В. 
                                    судді  Головко О.В., Ясенова Т.І.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Відділу державного нагляду (контролю) в Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 (суддя Кармазина Т.М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) в Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті про скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 15.10.2024 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу державного нагляду (контролю) в Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просить визнати протиправною і скасувати постанову ПШ053487 від 30.09.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000грн за перевезення вантажів за відсутності особистої картки водія та протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.12.2024, прийнятому в спрощеному провадженні, позов задоволено. 
В апеляційній скарзі Відділ державного нагляду (контролю) в Кіровоградській області просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилаються на те, що позивач, під час перевезення вантажу мав статус перевізника, під час перевірки не надав особисту картку водія та протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, тому до нього правомірно застосовано адміністративно-господарський штраф.
Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
Посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області 15.08.2024 по вул. Мурманській м. Кропивницький проводилась рейдова перевірка.
Під час здійснення перевірки водій ОСОБА_1 не надав державному інспектору особисту картку водія та протокол перевірки технічного стану транспортного засобу марки Volvo FH, реєстраційний номер НОМЕР_1 відповідно до вимог статті 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”.
У зв`язку з виявленням вищезазначених порушень державними інспекторами складено акт №АР 044830 від 15.08.2024. Водій зі змістом акту №АР 044830 від 15.08.2024 року ознайомлений.
Повідомлення про розгляд справи про виявлене порушення, яким позивача було запрошено прибути на розгляд 30.09.2024 з 09:00 год. до 12:00 год., направлено рекомендованим листом з повідомленням, за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Гоголя, 73 та ним отримано 18.09.2024.
Позивачем до Відділу державного нагляду (контролю) у Кіровоградській області Державної служби з безпеки на транспорті подано письмові заперечення від 27.09.2024 в яких зазначено, що він не є перевізником у розумінні Закону України “Про автомобільний транспорт”, транспортний засіб належить фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 яка здійснює господарську діяльність з перевезення вантажів, а він є найманим працівником. Зазначено, що в товарно-транспортній накладній №15158 від 15.08.2024 помилково зазначено перевізником ОСОБА_1 , оскільки фактично перевізником є фізична особа підприємець ОСОБА_2 .
За результатами розгляду справи винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу ПШ053487 від 30.09.2024, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 грн на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії, бездіяльності покладається на відповідача.
Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».
Відповідно до статті 1 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Відповідно до частини 14 статті 6 Закону України “Про автомобільний транспорт” державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Відповідно до статті 18 Закону України “Про автомобільний транспорт” з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.
Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.
Стаття 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” передбачає, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За приписами статті 48 Закону України “Про автомобільний транспорт” автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи підставою для висновків відповідача про порушення позивачем вимог статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» слугувала відсутність на час проведення рейдової перевірки особистої картки водія та протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу.
Ключовим питанням в межах розгляду даної справи є встановлення факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні Закону України “Про автомобільний транспорт”.
В силу вимог абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є автомобільний перевізник.
Верховний Суд у постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а зазначив, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону України “Про автомобільний транспорт”). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першою статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”. 
Отже, відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники. 
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України “Про автомобільний транспорт”, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Відомості щодо перевізника зазначаються в товарно-транспортній накладній, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки, оскільки під час руху основним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантажу, є товарно-транспортна накладна, яка використовується для внутрішніх перевезень в межах України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 50 Закону України “Про автомобільний транспорт” договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо).
Відповідно до підпунктів 3.1-3.5 пункту 3 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363 (далі - Правила №363), договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі (надалі - Перевізники), та вантажовідправниками або вантажоодержувачами (надалі - Замовники).
Договір про перевезення вантажів може укладатися Перевізником з посередницьким підприємством, яке користується правами та несе обов`язки і відповідальність, що передбачені для вантажовідправників і вантажоодержувачів.
Ініціативу про встановлення договірних стосунків для перевезення вантажів автомобільним транспортом може виявити як Перевізник, так і вантажовідправник (вантажоодержувач) - майбутній Замовник.
Відповідно до підпунктів 11.1, 11.3, 11.5 пункту 11 Правил перевезення вантажів, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 року у справі №640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 року у справі №240/22448/20, вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 12.10.2023 року у справі №280/3520/22 та від 21.03.2024 року у справі №240/10400/23.
Отже, положення статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Таким чином, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб неможливо визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
Судом встановлено, що посадовими особами Укртрансбезпеки було здійснено перевірку транспортного засобу марки Volvo FH, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , яка в свою чергу є суб`єктом підприємницької діяльності та з якою, позивач має трудові відносини, як водій, що керував зазначеним транспортним засобом.
Відповідачем не спростовано та не надано суду належних та достовірних доказів того, що позивач здійснював перевезення вантажу саме як автомобільний перевізник у розумінні Закону України “Про автомобільний транспорт”, оскільки матеріали справи свідчать, що позивач не надавав послуг з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуги за плату і такими послугами не користувався.
Таким чином, положення статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону України “Про автомобільний транспорт”, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені частиною 1 статті 60 Закону України “Про автомобільний транспорт”.
З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  241 – 244, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Відділу державного нагляду (контролю) в Кіровоградській області Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.12.2024 – без змін.

Постанова набирає законної сили з 05.08.2025 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               судді                                                                      О.В. Головко 

                               судді                                                                      Т.І. Ясенова