ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 червня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 915/1826/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2025 (суддя                            В.С. Адаховська, м.Миколаїв, повне рішення складено та підписано 31.03.2025) 
у справі №915/1826/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД»
до відповідача: Приватного підприємства «Фактор» 
про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог 
16.12.2021 до Господарського суду Миколаївської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД» до Приватного підприємства «Фактор» про стягнення заборгованості за договором №01/02-20 ОП від 01.02.2020 у сумі 75312,00 грн та пені в сумі 2199,52 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним між сторонами договором №01/02-20 ОП від 01.02.2020, зокрема в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг з обслуговування в мережі передачі даних «АСГАРД» за період вересень – грудень 2021 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2025 відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.
Судове рішення мотивоване тим, що позивач не довів факту надання відповідачу послуг за укладеним між сторонами договором у спірний період.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2025 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що відповідно до частини четвертої статті 882 Цивільного кодексу України позивач оформив чотири односторонні акти за чотири робочих періоди вересень - грудень 2021 року, в яких вказується про відмову відповідача від їх підписання, та зареєстрував податкові накладні, при цьому відповідачем до суду не подано доказів звернення до позивача із повідомленнями про неотримання актів та/або рахунків, а також із будь-якими запереченнями/зауваженнями тощо, а тому, в силу умов пунктів 4.1., 5.1. договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020, акти та рахунки вважаються отриманими відповідачем у строк. 
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Приватне підприємство «Фактор», погоджуючись з мотивами оскаржуваного рішення, просило залишити його без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити.
Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що відсутність актів та доказів їх отримання відповідачем спростовує факт належного виконання обов`язків з надання послуг позивачем, що, в свою чергу, виключає виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги; при цьому за вказаний позивачем період (вересень-грудень 2021 року) послуги взагалі не надавались.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційна скарга зареєстрована судом 21.04.2025 за вх.№1681/25.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.04.2025.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.04.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2025 у справі №915/1826/21 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Миколаївської області надіслати матеріали справи №915/1826/21 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
07.05.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Між тим, у зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії С.В. Таран з 05.05.2025 по 09.05.2025 у відпустці та перебуванням судді-учасника колегії К.В. Богатиря з 02.05.2025 по 12.05.2025 у відрядженні, питання щодо апеляційної скарги вирішувалось 13.05.2025.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2025 у справі №915/1826/21.
Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі; розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи; апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.   
З огляду на ціну позову у даній справі, що становить 77511,52 грн і є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, перегляд оскаржуваного рішення за апеляційною скаргою вказаною ухвалою від 13.05.2025 постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Також вказаною ухвалою суду від 13.05.2025 встановлено відповідачу строк до 28.05.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
27.05.2025 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№1681/25/Д1 від 27.05.2025).
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Фактичні обставини справи
01.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСГАРД» (оператором) та Приватним підприємством «Фактор» (провайдером) укладено договір №01/02-20 ОП (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого оператор, будучи власником мережі передачі даних «Асгард», на підставі ліцензій на використання радіочастотного ресурсу, але не обмежуючись цим, здійснює діяльність у сфері телекомунікаційних послуг з передачі даних на території міста Миколаєва та Миколаївської області, надає право провайдеру користуватись ресурсами власної мережі передачі даних «Асгард» (далі - мережа) з метою здійснення провайдером діяльності з надання телекомунікаційних послуг абонентам, для чого оператор приймає на себе зобов`язання: по проводовому і безпроводовому підключенню провайдера для забезпечення можливості цілодобового доступу провайдера до мережі, абонентного обслуговування в спеціально організованій для провайдера підмережі мережі, видачі IP-адрес (при необхідності), а також надає регулярні послуги з технічного супроводження цього доступу (надалі - послуги).
За даним договором оператор також реєструє у власній мережі абонентські точки провайдера за наданими провайдером даними, а також надає реєстраційні відомості про ці точки в МФ УДЦР для отримання дозволів на експлуатацію РЕЗ (пункт 1.2. договору).
Місця надання послуг фіксується сторонами у додатку №4 (пункт 1.3. договору).
У пункті 2.1. договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 сторони узгодили, що в десятиденний термін (рахуються робочі дні) з моменту надходження на розрахунковий рахунок оператора від провайдера оплати вартості підключення до мережі оператора, оператор виконує роботи по підключенню провайдера до мережі.
Відповідно до пункту 2.2. договору дата підключення фіксується двосторонніми актами здачі-прийняття робіт, що готуються оператором та передаються провайдеру. За відсутності впродовж двох робочих днів із моменту отримання акта письмової заяви провайдера, де вказано причини непідписання акту здачі-прийняття, роботи вважаються прийнятими без зауважень.
Датою початку користування провайдером послугою є дата включення кінцевого обладнання провайдера, зафіксована у акті здачі-прийняття робіт (пункт 2.3. договору).
Згідно із пунктом 2.4. договору оперативна взаємодія сторін на час дії договору здійснюється представниками служб оператора і провайдера, які зазначені у додатку №3 до договору.
Пунктом 3.2.8. договору передбачено, що провайдер зобов`язаний оплачувати послуги у розмірах та строки, встановлені даним договором та додатками до нього.
За умовами пункту 4.1 договору послуги оплачуються провайдером щомісяця оператору авансовим платежем на умові 100% передплати за поточний місяць відповідно отриманому рахунку за послуги. Оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання цього рахунку, але не пізніше 15-го числа поточного місяця.
У пункті 4.2. договору сторонами узгоджено, що вартість робіт та послуг, що надаються оператором, наведена у додатках №1 та №2 у гривнях.
Відповідно до пункту 4.3. договору невикористання послуг провайдером не може бути підставою для їх несплати.
Згідно із пунктом 5.1. договору щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, за результатами робочого періоду в поточному місяці оператор складає акт здачі-приймання наданих послуг у двох екземплярах, по одному для кожної зі сторін. У випадку якщо зазначений акт не підписаний провайдером і провайдер не пред`явив у письмовій формі своїх зауважень і заперечень оператору протягом 5 (п`яти) робочих днів після закриття періоду, послуги вважаються належно виконаними й прийнятими провайдером у повному обсязі. Претензії до оператора за даний робочий період після цього не приймаються. При наявності зауважень і заперечень по оцінці якості й кількості зроблених послуг, провайдер має право ознайомитися зі статистичними даними оператора, направивши офіційний письмовий запит операторові.
Пунктом 6.1. договору визначено, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором винна сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України.
У разі несплати вартості наданих послуг оператора, провайдером у термін, зазначений у пункті 4.1., на несплачену суму нараховується пеня, яка обчислюється від вартості неоплачених послуг у розмірі облікової ставки НБУ (пункт 6.3. договору).
Даний договір з додатками набуває чинності з дня підписання сторонами, розповсюджує свою дію на відносини між сторонами, що виникли з 01.02.2020, та діє до 31.12.2020. Договір продовжує свою дію на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін не менше ніж за 10 (десять) днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону письмово (рекомендованим листом або кур`єром) про своє бажання припинити дію договору (пункт 8.1. договору).
01.03.2021 між сторонами було укладено додаткову угоду №4 про зміни та доповнення до договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020, відповідно до умов якої оператор та провайдер дійшли згоди змінити та доповнити договір, а саме: вважати таким, що втратили чинність додатки №2 в редакції від 01.02.2021, №4 в редакції від 01.02.2021, та доповнено новими додатком №2 в редакції від 01.03.2021 «Специфікація і вартість послуг, що надаються щомісячно згідно з договором», додатком №4 в редакції від 01.03.2021 «Перелік точок підключення підмережі провайдера».
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що на виконання умов договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 ним були виставлені відповідачу рахунки: №10/09 від 01.09.2021 на суму 18828,00 грн, №10/10 від 01.10.2021 на суму 18828,00 грн, №10/11 від 01.11.2021 на суму 18828,00 грн, №10/12 від 01.12.2021 на суму 18828,00 грн, які з двома екземплярами актів здачі-приймання робіт були відправлені відповідачу, що підтверджується поштовими квитанціями та відомостями з системи пошуку вебсайту                   АТ «Укрпошта» за трекінговими номерами.
Доказів отримання вказаних рахунків та актів матеріали справи не містять.
Також позивач вказував про направлення відповідачу претензій про погашення заборгованості №02/09-2021 від 16.09.2021, № 01/10-2021 від 18.10.2021, № 02/11-2021 від 16.11.2021, №01/12-2021 від 16.12.2021, на підтвердження чого надав поштові квитанції та відомості з системи пошуку вебсайту АТ «Укрпошта» за трекінговими номерами.
В матеріалах справи наявні вказані рахунки, акти здачі-приймання наданих послуг за вересень 2021 року від 30.09.2021 на суму 18828,00 грн, за жовтень 2021 року на суму 18828,00 грн, за листопад 2021 року на суму 18828,00 грн та за грудень 2021 року на суму 18828,00 грн, які не підписані відповідачем, та копії податкових накладних №8 від 30.09.2021, №11 від 31.10.2021, №14 від 30.01.2021, №13 від 31.12.2021 з квитанціями про їх приймання Державною податковою службою України.
Посилаючись на те, що відповідач рахунки не оплатив, відповіді на претензії не надав, позивач звернувся з даним позовом до господарського суду про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги в сумі 75312,00 грн та пені в сумі 2199,52 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого (що міститься в главі 63 «Послуги. Загальні положення» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право») передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Отже, договір №01/02-20 ОП від 01.02.2020 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 Цивільного кодексу України унормовано, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пункту 4.1. договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 послуги оплачуються провайдером щомісяця оператору авансовим платежем на умові 100% передплати за поточний місяць відповідно отриманому рахунку за послуги. Оплата здійснюється протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту одержання цього рахунку, але не пізніше 15-го числа поточного місяця.
Згідно із пунктом 5.1. договору №01/02-20 ОП від 01.02.2020 щомісяця, не пізніше останнього робочого дня місяця, за результатами робочого періоду в поточному місяці оператор складає акт здачі-приймання наданих послуг у двох екземплярах, по одному для кожної зі сторін. У випадку якщо зазначений акт не підписаний провайдером і провайдер не пред`явив у письмовій формі своїх зауважень і заперечень оператору протягом 5 (п`яти) робочих днів після закриття періоду, послуги вважаються належно виконаними й прийнятими провайдером у повному обсязі. Претензії до оператора за даний робочий період після цього не приймаються. При наявності зауважень і заперечень по оцінці якості й кількості зроблених послуг, провайдер має право ознайомитися зі статистичними даними оператора, направивши офіційний письмовий запит операторові.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що з системного аналізу наведених положень Цивільного кодексу України вбачається, що оплаті підлягає лише надана послуга.
Верховний Суд у постанові від 10.11.2020 у справі №910/14900/19 зазначив, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Підпунктом 2.5. пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Верховним Судом в постанові від 18.03.2020 у справі №927/986/17 було висловлено позицію щодо недостатності самого факту наявності первинних документів для підтвердження факту надання послуг. Отримання послуг повинно бути підтверджене належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які б свідчили про реальну зміну майнового стану суб`єкта господарювання (використання результату отриманої послуги у господарській діяльності).
Позивачем надано акти здачі-приймання наданих послуг за спірний період на загальну суму 75312,00 грн та відповідні рахунки на оплату.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, вказані акти підписані лише позивачем і ним не надано належних доказів на підтвердження того, що вказані акти направлялись на адресу відповідача, хоча складались, як видно зі змісту цих актів, щомісячно.
При цьому посилання позивача на те, що факт направлення та отримання цих актів, а також виставлених позивачем рахунків за договором, підтверджують поштові квитанції та відомості з системи пошуку вебсайту АТ «Укрпошта» за трекінговими номерами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зі змісту останніх неможливо встановити, чи було направлено Приватному підприємству «Фактор» саме складені за спірний період акти здачі-приймання наданих послуг та рахунки. При цьому описи вкладення відповідних поштових відправлень матеріали справи не містять.
Щодо наданих позивачем копій податкових накладних №8 від 30.09.2021, №11 від 31.10.2021, №14 від 30.01.2021, №13 від 31.12.2021 з квитанціями про їх приймання Державною податковою службою України, то колегія суддів зазначає, що вони свідчать лише про виконання позивачем своїх податкових зобов`язань відповідно до пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, яким на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Доказів на підтвердження факту прийняття відповідачем вказаних податкових накладних та формування (використання) податкового кредиту за спірними зобов`язаннями матеріали справи не містять.
Поряд з цим, Верховний Суд у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 зазначив, що податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару (надання послуг) та їх прийняття.
Колегія суддів зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Між тим, позивачем не надано будь-яких інших доказів, які б підтверджували фактичне надання послуг відповідачу за спірним договором.
Таким чином, з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт надання позивачем відповідачу послуг з обслуговування в мережі передачі даних «АСГАРД» за період вересень –грудень 2021 року за договором №01/02-20 ОП від 01.02.2020, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД» до Приватного підприємства «Фактор» про стягнення заборгованості з останнього у сумі 75312,00 грн.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від основної позовної вимоги про стягнення з Приватного підприємства «Фактор» заборгованості у сумі 75312,00 грн.
Висновки суду апеляційної інстанції
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Миколаївської області норм права при ухваленні рішення від 17.03.2025 у справі №915/1826/21 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281, 282, 284
Господарського процесуального кодексу України,
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «АСГАРД» залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду Миколаївської області від 17.03.2025 у справі №915/1826/21 залишити без змін.
3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 19.06.2025.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Поліщук 

Суддя                                                                                          К.В. Богатир

          Суддя                                                                                          С.В. Таран