Справа № 462/5779/21                                Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н. М. 
Провадження № 22-ц/811/460/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                24 липня 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р., 
з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника –
ОСОБА_2 , представника відповідача
ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

встановив:
11.08.2021 року ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.189-191 т.1), просила стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти, отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належної на праві власності ОСОБА_5 , у розмірі 229500 грн., інфляційні втрати у розмірі 631297 грн. 13 коп. та три проценти річних у розмірі 69423 грн. 75 коп., а всього – 930220 грн. 88 коп.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 20.11.2012 року ОСОБА_5 видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 , згідно з якою, останнього було уповноважено на розпорядження належним їй майном.
Діючи на підставі зазначеної довіреності, 03.12.2012 року ОСОБА_3 уклав від імені ОСОБА_5 із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири.
Відповідно до пункту 3 цього договору, ОСОБА_3 продав належну ОСОБА_5 квартиру за ціною 229500 грн. 
Отримавши зазначені грошові кошти від реалізації квартири, як повірений, відповідач ОСОБА_3 зобов`язаний був передати грошові кошти ОСОБА_5 , однак, такого обов`язку він не виконав.
04.01.2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і, взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті, заповіла позивачці.
Після смерті ОСОБА_5 , 17.06.2013 року позивачка звернулась до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому вважає, що до неї перейшли усі права та обов`язки, що належали ОСОБА_5 , у тому числі, право власності на кошти, отримані від реалізації квартири АДРЕСА_2 , та право вимоги щодо виконання грошових зобов`язань.
Позивач зазначає, що за життя ОСОБА_5 не повідомляла їй, як спадкоємцю, про повернення ОСОБА_3 грошових коштів від реалізації квартири, а також не залишала після своєї смерті жодної інформації про повернення їй вказаних коштів.
21.05.2021 року її представником – адвокатом Михалевським Ю.Р. було направлено на адресу ОСОБА_3 запит з вимогою надати докази, що підтверджують факт передачі ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 229500 грн. за продаж квартири, однак, запит залишився без відповіді.
За позицією позивачки, відсутність будь-якої інформації, повідомленої ОСОБА_5 за життя чи залишеної після її смерті, а також відсутність доказів передачі відповідачем грошових коштів ОСОБА_5 , вказують на те, що відповідачем не було виконане описане зобов`язання.
У зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання перед спадкодавцем ОСОБА_5 , позивачка вважає, що окрім стягнення вказаної суми боргу, вона має право відповідно до статті 625 Цивільного кодексу (далі – ЦК) України на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, у зв`язку з недоведеністю заявлених позивачем позовних вимог.
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити та стягнути витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка покликається на те, що в судовому засіданні 18.07.2023 року відповідач ОСОБА_3 визнав факт продажу квартири ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , та отримання ним грошових коштів у розмірі 229500 грн. в готівковій формі, а також повідомив, що 03.12.2012 року передав грошові кошти в готівковій формі в лікарні, де в цей час перебувала на лікуванні ОСОБА_5 .
Наголошує, що, відмовляючи в задоволенні позову, суд у рішенні зазначив, що доказів того, що відповідач не повернув ОСОБА_5 кошти, отримані від реалізації квартири, суду не надано, однак, судом першої інстанції не враховано, що невиконання ОСОБА_3 зобов`язання передати ОСОБА_5 грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, підтверджується наступними письмовими доказами, а саме: 
-копією протоколу допиту потерпілої ОСОБА_5 від 06.12.2012 року у кримінальному провадженні №12012150050000195, у відповідності до якого, станом на 06.12.2012 року ОСОБА_3 грошові кошти ОСОБА_5 не передав;
-копією довідки Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 06.12.2012 року щодо звернення ОСОБА_5 із заявою про викрадення її приватного майна;
-копією адвокатського запиту від 21.05.2021 року про витребування у ОСОБА_3 доказів передачі коштів ОСОБА_5 ;
-копією квитанції поштового відправлення №7900064399086 від 25.05.2021 року, згідно з якою, запит було відправлено 25.05.2021 року;
-паперовою копією електронного доказу – інформацією щодо поштового відправлення №7900064399086 з офіційного сайту АТ «Укрпошта», згідно з якою, ОСОБА_3 отримав запит 24.05.2021 року;
-копією вимоги від 11.06.2021 року, якою ОСОБА_1 було вперше заявлено вимогу до ОСОБА_3 про повернення коштів;
-копією квитанції поштового відправлення №7900064613738 від 11.06.2021 року, згідно з якою, вимога була відправлена ОСОБА_3 11.06.2021 року;
-паперовою копією електронного доказу – інформацією щодо поштового відправлення №7900064613738 з офіційного сайту АТ «Укрпошта», згідно з якою, ОСОБА_3 отримав вимогу 14.06.2021 року;
-копією листа Першої Львівської державної нотаріальної контори №1185/02-14 від 09.12.2021 року, згідно з яким, свідоцтва про право на спадщину за заповітом на рухоме чи нерухоме майно, а також на кошти в готівковій чи безготівковій формі ОСОБА_1 , станом на 09.12.2021 року, не видавалось;
-копією клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів та допит свідка по справі №461/11591/13-ц від 29.11.2013 року, в якому відсутнє посилання ОСОБА_3 на передачу коштів ОСОБА_5 ;
-копією клопотання ОСОБА_3 про призначення посмертної судової-психіатричної експертизи по справі №461/11591/13-ц від 09.02.2016 року, в якому відсутнє посилання ОСОБА_3 на передачу коштів ОСОБА_5 ;
-копією заперечення ОСОБА_3 на апеляційну скаргу від 05.06.2018 року по справі №461/11591/13-ц, в якому відсутнє посилання ОСОБА_3 на передачу коштів ОСОБА_5 ;
-копією відзиву ОСОБА_3 на касаційну скаргу від 21.02.2019 року, в якому відсутнє посилання ОСОБА_3 на передачу коштів ОСОБА_5 ;
-копією виписки-епікризу з історії хвороби №12536, отриманою з матеріалів справи №461/11591/13-ц, про те, що ОСОБА_5 була виписана з лікарні 29.11.2012 року;
-відзивом ОСОБА_3 на заяву про збільшення позовних вимог від 02.02.2023 року та запереченням ОСОБА_3 на відповідь на відзив від 10.03.2023 року, в яких відсутні твердження ОСОБА_3 про передачу коштів ОСОБА_5 .
Позивач вважає особливо цинічною озвучену позицію відповідача про передачу 03.12.2012 року без розписки готівки у значній сумі 229500 грн., що становило 28723 доларів США, ОСОБА_5 , яка на той час була у віці 75 років та перебувала у хворому стані.
Зазначає, що наявними у справі доказами, яким суд першої інстанції не дав належної правової оцінки, підтверджується факт невиконання відповідачем обов`язку щодо передачі ОСОБА_5 коштів від продажу належної їй на праві власності квартири, в свою чергу, відповідач ОСОБА_3 , заперечуючи позов, не надав жодних належних доказів про те, що ним були передані ОСОБА_5 кошти від продажу її квартири.
Також позивач зауважує, що ні в кримінальному провадженні №12012150050000195, ні в межах цивільної справи №461/11591/13-ц за позовом прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, відповідач ОСОБА_3 не заявляв про те, що він передав кошти ОСОБА_5 . 
22.04.2024 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Окрім того, звертав увагу на те, що сама ОСОБА_1 повідомила в суді, що про продаж квартири їй стало відомо ще при житті ОСОБА_5 , однак, подавши нотаріусу заяву про прийняття спадщини 17.06.2013 року, з вимогою до відповідача звернулась лише 11.06.2021 року.
Постановою Львівського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року  рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1  грошові кошти у розмірі 930220 грн. 88 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 9302 грн. 30 коп. Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 30000 грн.  
Постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 26 серпня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а тому не обговорював та не вирішував питання застосування позовної давності. Визнаючи доведеними позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам відповідача щодо пропуску позовної давності, не спростував їх, жодних мотивів з цього приводу взагалі не навів та не відобразив у оскарженій постанові висновки щодо позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, та, як наслідок, наявності/відсутності підстав для відмови у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності.
Далі, Верховний Суд виснував, що встановивши, що ОСОБА_3 продав від імені ОСОБА_5 квартиру 03.12.2012 року та отримав грошові кошти до підписання договору купівлі-продажу, апеляційний суд не з`ясував, з якого саме часу позивачка могла дізнатися про порушення її майнових прав внаслідок неотримання спадкодавцем ОСОБА_5 грошових коштів від продажу квартири, коли почала свій перебіг позовна давність та чи сплинула вона до моменту пред`явлення ОСОБА_1 позову у серпні 2021 року. Апеляційний суд лише процитував пояснення позивачки про те, що вона вважає, що до набрання законної сили постановою Львівського апеляційного суду 18 вересня 2018 року (справа №461/11591/13-ц) не мала права звертатися із цим позовом. Разом з тим, таке не може вважатися вирішенням заяви про позовну давність, оскільки жодних висновків суд з цього питання не робив.
На новому апеляційному розгляді справи сторони подали додаткові письмові пояснення.
В своїх додаткових поясненнях сторона позивача зазначила, що смерть ОСОБА_5 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто через 40 днів після продажу квартири, 17.06.2013 року в межах шестимісячного строку позивач подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, однак, за весь час з моменту заведення спадкової справи нотаріусом не виявлено будь-якого майна ОСОБА_5 , яке могло би бути успадкованим, що підтверджено листом Першої Львівської державної нотаріальної контори №1185/02-14 від 09.12.2021 року, а за життя спадкодавець не повідомляла позивачку, як спадкоємця за заповітом, про повернення чи неповернення їй ОСОБА_3 грошових коштів від реалізації належної спадкодавцю квартири у період з 03.12.2012 року (день відчуження квартири) по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті ОСОБА_5 ), також, ОСОБА_5 не залишила після своєї смерті жодної інформації про повернення чи неповернення їй вказаних коштів, як і самих грошових коштів, окрім того, ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_1 із повідомленням про те, що в нього перебувають грошові кошти ОСОБА_5 , які він отримав від реалізації квартири та які він через смерть ОСОБА_5 не зміг їй передати. 
За позицією позивачки, до червня 2021 року, тобто до моменту ненадання на адвокатський запит від 21.05.2021 року, який ОСОБА_3 отримав 24.05.2021 року, доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_5 , отриманих ним від реалізації квартири, та невиконання ОСОБА_3 надісланої позивачкою 11.06.2021 року вимоги про повернення їй, як спадкоємцю ОСОБА_5 , грошових коштів, яку він отримав 14.06.2021 року, позивачка не знала і не могла знати про порушення свого права, а отже, позовна заява була подана нею в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності. 
Також позивач наголошує, що до набрання 18.09.2018 року законної сили рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26.02.2018 року у справі №461/11591/13-ц про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 03.12.2012 року, вона не мала законних підстав для звернення до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, отриманих ним від продажу квартири за цим договором, а отже, звернувшись у серпні 2021 року з позовом до суду, вона не пропустила строку позовної давності.
Позивач вважає, що відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності.
У своїх додаткових поясненнях сторона відповідача наполягає на застосуванні наслідків спливу позовної давності, якщо апеляційний суд дійде висновку про підставність заявлених позивачем позовних вимог, і звертає увагу, що відповідно до протоколу допиту потерпілої ОСОБА_5 від 06.12.2012 року у кримінальному провадженні №12012150050000195 остання пояснила, що жодного наміру щодо продажу квартири, яка належала їй на праві власності, вона не мала, квартиру не продавала і жодних коштів за неї не отримувала. 
Відповідач зауважує, що до слідчого на допит, як потерпілу, ОСОБА_5 привела сама ОСОБА_1 , а відтак, останній було відомо про неповернення коштів від самої ОСОБА_5 . 
Окрім того, зазначає, що у спадок позивачці від ОСОБА_5 перейшло право вимоги спадкодавця про повернення коштів (виконання зобов`язання), а для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання, тому, за позицією сторони відповідача, початком перебігу строку позовної давності є закінчення шестимісячного строку з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , тобто коли ОСОБА_1 набула статусу спадкоємця.
Також, відповідач зауважує, що відсутнє переривання позовної давності, оскільки звернення прокурора з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було не в інтересах померлої ОСОБА_5 , а в інтересах держави.
В судове засідання апеляційного суду 15.07.2025 року відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у його відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 24.07.2025 року о 12:50. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 19.11.2012 року ОСОБА_5 видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Забродською О.С. та зареєстровану в реєстрі за №823, якою уповноважила ОСОБА_3 на користування та розпорядження всім належним їй майном, в тому числі, на укладення договорів щодо купівлі, продажу, обміну, дарування належного їй майна та проведення розрахунків по укладених договорах; одержувати належне їй майно, гроші, а також документи від усіх осіб, установ, підприємств та організацій; здійснювати представництво її інтересів тощо, для чого надала йому право подавати від її імені заяви, одержувати необхідні довідки і документи, в тому числі правовстановлюючі документи, отримувати гроші (а.с.36, 144-145 т.1).
03.12.2012 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_5 (продавця) на підставі вказаної вище довіреності, уклав із ОСОБА_6 (покупцем) договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_5 на праві власності відповідно до дубліката свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 15.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком М.Р. та зареєстрований в реєстрі за №1431 (а.с.37-39, 130-135 т.1). 
У пункті 3 цього договору вказано, що продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 229500 грн., які повністю оплачені покупцем представнику продавця до підписання цього договору. Представник продавця своїм підписом на договорі підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також стверджує, що жодних претензій щодо розрахунку за договором купівлі-продажу до покупця немає.
04.01.2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лозинською О.М., згідно з яким, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (а.с.42 т.1)
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.43 т.1).
Спадкова справа №139/2013 після смерті ОСОБА_5 була заведена та зареєстрована в Спадковому реєстрі 25.04.2013 року (а.с.45 т.1).
17.06.2013 року ОСОБА_1 звернулася у Першу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини (а.с.44 т.1). 
Також встановлено, що слідчим відділом Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012150050000195 від 05.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (а.с.154 т.1).
Відповідно до довідки начальника Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області №67/16559 від 06.12.2012 року (а.с.12 т.2), така видана ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що вона дійсно зверталася у Галицький РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області по факту таємного викрадення її приватного майна, в тому числі паспорта громадянина України, виданого на її прізвище. Відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог частини першої та частини четвертої статті 214 КПК України внесено слідчим СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області 05.12.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.12.2012 року за №12012150050000195.
Відповідно до протоколу допиту потерпілої ОСОБА_5 від 06.12.2012 року у кримінальному провадженні №12012150050000195 (а.с.13-16, 204-207 т.2), остання пояснила, що жодного наміру щодо продажу квартири, яка належала їй на праві власності, вона не мала. На запитання слідчого ОСОБА_7 , чи отримувала кошти за продаж належної їй квартири, ОСОБА_5 відповіла, що квартиру вона не продавала і жодних коштів за неї не отримувала.
Також з цього протоколу встановлено, що 29.11.2012 року ОСОБА_5 виписали з Клінічної лікарні Львівської залізниці (Державний заклад «Клінічної лікарні ДТГО «Львівська залізниця»), з лікарні її забрала знайома ОСОБА_1 , в якої вона на той час проживала і яка нею опікувалась. Про те, що квартирою заволоділи сторонні особи, ОСОБА_5 стало відомо від ОСОБА_1 . 
Згідно з протоколом допиту, як свідка, ОСОБА_1 від 06.12.2012 року (а.с.169-172, 208-211 т.2), така була обізнаною, що квартиру ОСОБА_5 придбали невідомі особи. Також, ОСОБА_1 підтвердила, що 29.11.2012 року вона забрала ОСОБА_5 з лікарні і з того часу ОСОБА_5 знаходилась у неї вдома.
Згідно з випискою-епікризом з історії хвороби №12536 (а.с.84-85 т.2), ОСОБА_5 знаходилась в інфарктному відділенні лікарні з 09.11.2012 року по 29.11.2012 року, з якої її забрали невідомі особи власним транспортом без виписних документів.
Оригінали матеріалів кримінального провадження №12012150050000195 досліджувались судом у цивільній справі №461/11591/13, в якій також наявні копії вказаних вище письмових доказів.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 лютого 2018 року у справі №461/11591/13, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 18 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року, у задоволенні позову в.о. прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності ОСОБА_5 від 19.11.2012 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 04.01.2013 року, складеного на ім`я ОСОБА_1 , з підстав того, що укладаючи вказані правочини ОСОБА_5 не могла усвідомлювати значення своїх та керувати ними, – відмовлено за недоведеністю позовних вимог (а.с.6-11, 17-19 т.2).
Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з положеннями статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Поняття та підстави представництва розкрито у статті 237 ЦК України.
Так, зокрема, частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч.3 ст.237 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Згідно з ч.1 ст.247 ЦК України, строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення дії.
Частиною першою статті 248 ЦК України, зокрема, передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала. 
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Однією з підстав, що породжують відносини представництва є договір доручення, правове регулювання якого визначено Главою 68 ЦК України.
Так, відповідно до статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя (ч.1 ст.1001 ЦК України).
Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Частиною першою статті 1004 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Обов`язки повіреного визначені статтею 1006 ЦК України.
Повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.
Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною першою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).
Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.
У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). 
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).
Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_1 подала нотаріусу у встановлений законом строк, вона є такою, що прийняла спадщину, яка їй належить з часу відкриття спадщини.
З матеріалів справи встановлено, що видана ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_3 довіреність містила повноваження на розпорядження належним ОСОБА_5 майном, зокрема, шляхом укладення від її імені договорів та проведення розрахунків по укладених договорах, з наданим відповідачу правом одержувати належне їй майно та гроші (а.с.36, 144-145 т.1).
Вказана довіреність була видана терміном на три роки, проте, скасована ОСОБА_5 до закінчення цього строку – 19.12.2012 року (а.с.163-164 т.1), але вже після укладення відповідачем ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу квартири від 03.12.2012 року та проведення розрахунків за цим договором.
Жодних доказів, які б підтверджували факт передачі відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 229500 грн., які він отримав від покупця до підписання договору купівлі-продажу квартири, про що зазначено у пункті 3 цього договору, довірителю ОСОБА_5 , яка уповноважила відповідача ОСОБА_3 на укладення від її імені договору купівлі-продажу квартири та отримання грошей від продажу належного їй майна, останнім не надано.
Дії по скасуванню довіреності та зверненню із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_5 вчинила за життя, заявивши, що грошових коштів за продаж належної їй на праві власності квартири вона не отримувала, а отже, до позивачки ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_5 , перейшло право на грошові кошти, отримані відповідачем ОСОБА_3 від продажу квартири спадкодавця за вказаним вище договором купівлі-продажу від 03.12.2012 року на підставі виданої спадкодавцем довіреності від 19.11.2012 року.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, вимоги позивачки є законними і обґрунтованими.
Однак, у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позивачкою позовних вимог (а.с.203 т.1).
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц,
від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі №385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі №912/1672/18, викладені висновки, відповідно до яких, позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
З огляду на наведені вище норми матеріального права та встановлені обставини справи, а саме те, що позивачка ОСОБА_1 проходила як свідок у кримінальному провадженні, заведеному за заявою ОСОБА_5 , яка повідомила органам досудового розслідування про те, що квартиру вона не продавала і жодних коштів за квартиру не отримувала, а про заволодіння квартирою сторонніми особами їй стало відомо від ОСОБА_1 , відтак, позивачка знала або могла дізнатись про порушення свого права, як спадкоємця, на грошові кошти, отримані відповідачем від продажу квартири за довіреністю спадкодавця, вже з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказаний висновок в повній мірі відповідає наведеним вище нормам частини третьої статті 1223 ЦК України, якою передбачено, що право на спадкування виникає в день відкриття спадщини, та частини п`ятої статті 1268 ЦК України, якою визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). 
Таким чином, саме з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 – 12.01.2013 року необхідно обчислювати перебіг трирічного строку позовної давності для звернення позивачки, як спадкоємця ОСОБА_5 , з вимогою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, отриманих ним від продажу належної спадкодавцю квартири, а тому, на момент звернення позивачки до суду з даним позовом у серпні 2021 року строк позовної давності за заявленими нею позовними вимогами сплив.
У зв`язку з цим, безпідставними є доводи сторони позивача про те, що перебіг строку позовної давності почався у червні 2021 року, після отримання відомостей про отримання відповідачем вимоги про передачу позивачці коштів, відповіді на яку ОСОБА_3 не надав.
Також, безпідставними є доводи сторони позивача про неможливість звернення до суду із вказаним позовом до набрання законної сили рішенням у справі №461/11591/13, оскільки звернення прокурора в інтересах держави в особі Львівської міської ради з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреності ОСОБА_5 від 19.11.2012 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 04.01.2013 року, складеного на ім`я ОСОБА_1 , не свідчить про переривання строку позовної давності в контексті статті 264 ЦК України.
Отже, неправильною є позиція сторони позивача про непропущення строку позовної давності для звернення до суду із вказаними позовними вимогами до відповідача.
При цьому, колегія суддів ураховує положення статті 266 ЦК України про те, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Таким чином, наявні визначені законом підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі за спливом позовної давності.
Суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам, дослідженим у судовому засіданні, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, що призвело до помилкових висновків по суті вирішення спору, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за спливом позовної давності.
Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України й те, що за наслідками апеляційного розгляду справи у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі, тому визначених процесуальним законом підстав для присудження позивачці з відповідача понесених витрат на правничу допомогу немає. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 грудня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, отриманих від продажу квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , – відмовити за спливом позовної давності. 
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 липня 2025 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич