КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 759/3825/25
провадження № 22-ц/824/8538/2025
 
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
17 червня 2025 року                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 
при секретарі  Черняк Д. Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Конюшка Дениса Борисовича на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року в складі судді  Кравченка Ю. В.,
встановив:
 
18.02.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тарасова Ю. П., про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Одночасно  подала заяву про  забезпечення  позову шляхом накладення  арешту на  квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею  76 кв.м,  житловою  площею 45 кв.м., що  складається  з трьох житлових кімнат. 
Посилалась на ті підстави, що  09 листопада  2023 року  між нею  та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала, а вона прийняла грошові кошти в сумі 1 235 000 грн, що за комерційним курсом на день складання договору становило 38 000 доларів США. Зазначену суму грошових коштів вона зобов`язалась повернути в строк до 09.11.2024. 
На забезпечення  виконання   зобов`язання  позичальника за  вказаним договором,  09 листопада  2023 року  між нею  та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано  квартиру АДРЕСА_1 , що  належала  їй н а праві власності на  підставі договору  дарування  квартири  , посвідченого  09.11.2023 року   приватним нотаріусом   Київського міського  нотаріального  округу  Тарасовою  Ю.П. 
11 березня  2024 року  між нею та  ОСОБА_1   укладено  договір  про внесення змін № 1 до договору позики, посвідченого  приватним нотаріусом   Київського міського  нотаріального  округу  09.11.2023,    відповідно до якого сторони дійшли згоди  викласти пункти 1,2 договору позики  в новій редакції, зокрема, суму  позики визначено  в розмірі  1 824 000  грн, що складає  48 000  грн, з покладенням  на  позичальника  зобов`язання щомісячного повернення  суми позики  щомісячно  по  1000  доларів США  до  09.10.2024 року,  до  09.11.2024 - 41 000  доларів США. 
11 березня 2024 року   вона  і ОСОБА_2 уклали договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки.
Зазначала,  що  ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку», без надсилання їй письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, набула права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, а потім подарувала квартиру ОСОБА_3 , про що вона  дізналася 03 лютого 2025 року.
З огляду на  можливість відповідача  в будь-який момент розпорядитись  спірним нерухомим майном, просила   заяву  про  забезпечення  позову  задовольнити. 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року заяву про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76 кв.м., житловою площею 45 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат.
Суд першої інстанції  вважав, що  неприйняття заходів  забезпечення  позову  може  ускладнити чи унеможливити виконання  рішення  суду. 
26.02.2025 представник ОСОБА_3 - адвокат Конюшко Д. Б. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року та прийняти нову, якою заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що єдиним власником квартири, яка наразі перебуває в іпотеці, є ОСОБА_3 .
Єдиною підставою як і позову, так і заяви про забезпечення позову був той факт, що ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку», без надсилання ОСОБА_1 письмової вимоги усунення порушення основного зобов`язання, набула права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, а потім подарувала квартиру ОСОБА_3 , про що позивачка дізналася 03.02.2025. 
Вважає,  що  позов  та заява про  забезпечення  позову є  повністю  безпідставними.  Забезпечення  позову  створить  обмеження  в користуванні  майном  власнику без практичної користі.  
Задовольняючи заяву,  суттєво  обмежуючи і порушуючи права іпотекодержателя,  суд не  навів жодного  виду  зустрічного  забезпечення,  що  могло  збалансувати  права та обов`язки сторін,  гарантувати  відшкодування  збитків для власника майна та/або  іпотекодержателя. 
25.04.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Бойчук Н. П.  подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Вважає, що  судом   вірно  встановлено  фактичні обставини ( наявність  спору та можливість  ускладнення виконання  рішення  суду  у випадку  не застосування  заходів  забезпечення),  а також  вірно  застосовано   положення  процесуального  закону  та враховано  практику Верховного Суду.  Суд також  вірно  встановив відсутність  підстав для  встановлення  зустрічного  забезпечення. 
В судовому засіданні представник  ОСОБА_3 -  адвокат  Сулига  С. О.  апеляційну  скаргу  підтримав та просив її задовольнити.
Представник  ОСОБА_1 - адвокат  Бойчук Н. П.  просила  апеляційну  скаргу  залишити без задоволення,  а ухвалу  суду  першої інстанції без змін. 
Інші  учасники справи  в судове  засідання  не  з`явились,  про  дату, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню з таких підстав.
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункти 1, 10 частини першої статті 150 ЦПК України).
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).
Заява  про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина  перша  статті 153 ЦПК  України).
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 212/4159/23, провадження № 61-1837св24; від 21 серпня   2024 року у справі № 757/37408/23, провадження № 61-2365св24; від 25 липня  2024 року у справі № 565/1607/23, провадження № 61-2438св24; від 29 травня     2024 року у справі № 757/67718/21, провадження № 61-4863св23).
Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову в разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, провадження № 14-88цс20).
У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 361/8953/21 (провадження № 61-8786св23) зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729сцс19) виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду   в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові від 12 липня 2022 року в справі № 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору. Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року  у справі № 755/12931/23, провадження № 61-16704св23; від 11 грудня 2024 року у справі № 760/18839/23, провадження № 61-5451св24).
У справі, яка переглядається, предметом спору, є, зокрема, витребування  квартири  АДРЕСА_1 , право  власності на  яку 22 листопада  2024 року  зареєстроване  за  ОСОБА_3 , оскільки   позивачка вважає, що  остання  вибула  з її власності з порушенням  вимог  закону. 
Таким чином, суд першої інстанції, внаслідок застосування заходів забезпечення позову правомірно наклав арешт на спірне  нерухоме майно. 
Перевіривши наявність спору між сторонами та установивши, що існує загроза відчуження спірного  нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову в цій справі шляхом накладення арешту на спірний об`єкт нерухомого майна, що є співмірним заходом забезпечення позовних вимог у межах існуючого між сторонами спору.
Вжиті заходи забезпечення позову у цьому випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідача як власника нерухомого майна на вчинення дій з можливого його відчуження. При цьому суті іпотеки як виду забезпечення такі заходи не змінюють та не обмежують права іпотекодержателя.
Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що без вжиття заходів забезпечення позову  ОСОБА_3   має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження її майнових прав, оскільки спірне  нерухоме майно залишається в її  володінні та користуванні.
Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має іншого зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання. Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Також суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України».
Ухвалене  у справі   судове рішення  містить відповідні  мотиви в частині  відмови у застосуванні  зустрічного  забезпечення.
В апеляційній скарзі не зазначені збитки, які можуть бути спричинені  ОСОБА_3   даним забезпеченням позову та їх можливий розмір, позивач має зареєстроване місце проживання на території України, а відсутність у неї іншого майна належними доказами не підтверджено, тому підстав для обов`язкового застосування зустрічного забезпечення не встановлено.
Виходячи з вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не  вбачається. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Конюшка Дениса Борисовича залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено  20.06.2025.
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук